Номер провадження: 22-ц/813/1439/20 
Номер справи місцевого суду: 522/19812/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.
суддів колегії: Дрішлюка А.І., 
Черевка П.М.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача Коробкіна І.О. – Вездауцана І.М.,
адвоката відповідача ТОВ «Інфокс» - Несветайло І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», треті особи Усатівська сільська рада Біляївського району Одеської області, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про розірвання договору про надання послуг центрального водопостачання та обслуговування мереж водопостачання,-

В С Т А Н О В И В:
09 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс», треті особи Усатівська сільська рада Біляївського району Одеської області, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про розірвання договору про надання послуг центрального водопостачання та обслуговування мереж водопостачання.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» надало технічні умови №740-29 від 13.12.2012р. ОСОБА_1 та технічні умови №741-29 від 13.12.2012р.. 
27 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» укладено договір №15/4-у про надання послуг централізованого водопостачання та обслуговування мереж водопостачання. Позивач зазначає, що відповідач без погодження з ОСОБА_1 надав дозвіл третім особам на підключення до трубопроводу ОСОБА_1 в супереч проектній документації. Тим самим, порушив умови договору №15/4-у та завдав матеріальної шкоди позивачу, а саме нарахування заборгованості. 
На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.
Представник ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоовленні, пояснивши, що ситуаційний план робочого проекту водопостачання приватних житлових будинків, а саме узгодження №1093/2 п. 3 передбачає укладення договору на утримання абонентської мережі з одним із користувачів, з письмової згоди іншого, замовниками зазначеного проекту є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Отже, договір №15/4-у було укладено з ОСОБА_1 , відповідно до якого він є утримувачем абонентської мережі. Також відповідач зазначив, що зазначені особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не звертались до ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» для отримання технічних умов для підключення до абонентської мережі ОСОБА_1 .
Треті особи у судове засідання не з`явились повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції представники третіх осіб Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. 
Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у справі в судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або  оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;
виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;
виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;
засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;
кількісний показник житлово-комунальних послуг - одиниця виміру для обчислення обсягу отриманої споживачем послуги, визначена відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно з законодавством;
комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;
споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу;
точка розподілу - місце передачі послуги від однієї особи до іншої, облаштоване засобами обліку та регулювання.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, у тому числі на послуги з централізованого постачання холодної та водовідведення. 
Статтею 19 Закону встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
Згідно частин 2, 3 статті 13 ЦК України,  при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 11 ЦК України).
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статтей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно частини першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
У частинах 1 та 2 статті 652 ЦК України зазначено, що, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, – змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Як зазначено у статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 березня 2013 року між   ОСОБА_1 та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» укладено договір №15/4-у про надання послуг централізованого водопостачання та обслуговування мереж водопостачання.
Відповідно до п. 2.4.1 договору утримувач зобов`язується утримувати в належному технічно справному стані споживчі мережі, прилади та пристрої на них.
Оскільки, позивач не належним чином виконував зобов`язання по спірному договору, до його мережі без його згоди приєднались інші особи, а він у свою чергу не повідомив відповідача, у зв`язку із чим останній  почав нараховувати борг.
Листом від 20.09.2018р. №К-418 позивача ОСОБА_1 було повідомлено, що йому та його сусідам потрібно визначитися з відповідальною особою за такий вузол обліку.
Згідно п. 3.2 договору оплата об`ємів витоку води, зафіксованих актами обстеження представника «виробника», різниця між показниками загального приладу обліку та сумарним об`ємом води, зафіксованим індивідуальними приладами або за нормами водопостачання, здійснюється «утримувачем» на розрахунковий рахунок «виробника» на протязі місяця з моменту отримання рахунку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов`язань за ним або наявність істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладанні договору. Позивачем не доведено обґрунтованості його аргументів щодо істотної зміни обставин після укладення оскаржуваного договору, яка (зміна) була б пов`язана з неможливістю виконання оскаржуваного договору. Матеріали даної справи не містять переконливих доказів які вказували б про порушення прав, свобод та інтересів позивача, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для задоволення позову
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, зокрема, наявність правових підстав для розірвання договору про надання послуг централізованого водопостачання та обслуговування мереж водопостачання, а відповідач – ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1   послався на наступні обставини, які не були перевірені та спростовані судом першої інстанції, а саме:
ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» надала технічні умови №740-29 від 13.12.2012р. йому (далі - ТУ №740-29) та технічні умови №741-29 від 13.12.2012р. - ОСОБА_4 (далі - ТУ №741 -29), що виконав ОСОБА_7 ..
Відповідно до п. 1.4, п. 1 ТУ №740-29 та ТУ №741-29 у точці підключення спільно з  ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) передбачено обладнання колодязю з монтажем запірної арматури. Матеріал труб та запірна арматура повинні забезпечити строк експлуатації не менше 50 років.
Згідно п. 1.6, п. 1 ТУ №740-29 та ТУ №741-29 визначено, що проектований ввід
 водопроводу на об`єкт забезпечити прибором обліку води, тобто у технічних умовах передбачений лише один лічильник на вводі на об ’єкт, тобто індивідуальний вузол обліку. Місце встановлення та діаметр водоміра необхідно погодити із службою по контролю за водокористуванням.
У п. 2 ТУ №740-29 та ТУ №741-29 зазначено, що ці технічні умови є підставою для проектування та не дають право на виконання робіт.
В робочому проекті водопостачання приватних будинків. Зовнішні мережі. Вузол обліку води, за адресою: АДРЕСА_1 , запроектовано та позначено на ситуаційному плані, специфікації один водомір вузлу обліку (загальний) - Ду 20 мм та два водоміра вузлу обліку (індивідуальних) - Ду 15 мм.
У п. 5 на НВ-3 аркуша Робочого проекту водопостачання приватних житлових будинків. Зовнішні мережі. Вузол обліку води за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 . 2012 року) зазначено, що спільною межею матеріальної та експлуатаційної відповідальності користувачів вважати точку підключення абонентської лінії до сільських мереж по АДРЕСА_3 (тобто договір №15/4-у необхідно було укладати із Усатівською сільською радою, а не з ним).
27 березня 2013 року між ним, споживачем, фізичною особою та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» (далі - виконавець) укладено договір про надання послуг централізованого водопостачання холодної води №7284 (далі – договір №7284). У п. 4 договору №7284 зазначений водомір на день укладання договору.
Таким чином, з самого початку він користувався водою з індивідуальним вузлом обліку, у договорі №7284 зазначена адреса водопостачання: АДРЕСА_2 , та відкритий особистий рахунок № НОМЕР_1 (машинний код 341297).
П. 23 договору №7284 передбачено, що виконавець не приймає участі у спорах між споживачем та його сусідами по умовам водопостачання, оплати та експлуатації системи водопостачання, що належать споживачу. Ці питання споживач регулює самостійно.
За п. 27 договору №7284 відповідальність за технічний стан, вуличних роздільних мереж водопостачання несе балансоутримувач цих мереж. Виконавець відповідальність не несе.
Одночасно, 27 березня 2013 року між ним та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» договір про надання послуг центрального водопостачання та обслуговування мереж водопостачання №15/4-у від 27 березня 2013 року (далі - договір №15/4-у).
Відповідно до пп. 2.4.10 договору №15/4-у, утримувач зобов`язаний сприяти виробнику в припиненні надання послуг водопостачання особам, які самовільно підключились до спожитих водопровідних мереж, або несвоєчасно та не в повному обсязі здійснюють оплату наданих послуг водопостачання.
Згідно п. 3.2. договору №15/4-у зазначено, що оплата об`ємів витоку, зафіксованих актами обстеження разом з представником «виробника», різниця між показниками загального приладу обліку води та сумарними об`ємом води, зафіксованим індивідуальними приладами або за нормами водопостачання, здійснюється «утримувачем» на розрахунковий рахунок «виробника» на протязі місяця з моменту отримання рахунку. При цьому «виробник» не втручається у відношення «утримувача», стосовно фінансових питань утримання споживчої мережі з третіми особами та в їх фінансові розрахунки.
Пунктом 6.2. договору №15/4-у визначено, що по всім питанням не врегульованим дійсним договором, сторони керуються діючим законодавством України.
Умови зміни, доповнення  та припинення договору передбачені у договорі, а умови розірвання договору  не регламентовані договором.
 
До абонентської мережі його, ОСОБА_1 (трубопроводу), самовільно приєдналися, інші споживачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .  ОСОБА_8 . Згідно індивідуальних лічильників та інформації відповідача (довідок про відсутність
 заборгованості) значені індивідуальні споживачі, у тому числі і він не має
 заборгованості перед відповідачем.
З листопада 2018 року та по теперішній час ОСОБА_1 , не споживає воду, що підтверджується відповідним актом №02785 від 20.11.2018р., оскільки самостійно відрізав трубу водопостачання, що підтверджується відеозаписом та фотознімками, які додані до справи, та неодноразово звертався до відповідача з приводу розірвання договору, однак останній постійно відмовляв йому в цьому.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірник договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими
 уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).
Він,  ОСОБА_1 ,  є індивідуальним споживачем послуг з централізованого водопостачання, не є фізичною особою - підприємцем.
Він ніколи не займався наступними видами економічної діяльності:  Код КВЕД 36.00 Забір, очищення та постачання води (основний) та Код КВЕД 37.00 Каналізація. відведення й очищення стічних вод, ніколи не отримував ліцензії на водопостачання та
 централізоване водовідведення, не виконував вимоги відповідних ліцензійних вимог, а відтак не може займатися господарською діяльністю та укладати договори з іншими індивідуальними споживачами води та водовідведення.
Таким чином, договір про надання послуг центрального водопостачання та
 обслуговування мереж водопостачання №15/4-у від 27 березня 2013 року обов`язковий для
 укладання та виконання виключно для виробника (ТОВ «ІНФОКС»), з однієї сторони, та
 юридичною особою або фізичною особою – підприємцем, з другої сторони.
Підключення інших споживачів ( ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ) до його абонентської мережі, які порушили проектну документацію, в тому числі
 технічні умови, що спричинило матеріальну шкоду в розмирі 15 286 грн., та оскаржується питання, що пов`язано з розміром заборгованості в сумі 23 669,53 грн..
Таким чином, він не може укладати договори на надання житлово-комунальних послуг із сусідами ( ОСОБА_3 , ОСОБА_5   ОСОБА_8 , ОСОБА_4 ) у зв`язку з тим, що не є фізичною особою – підприємцем, фізично не може відповідати за цілісність та збереження загального вузлу обліку від ґрунтових, талих і дощових вод та інших шкідливих впливів, в тому числі пломби, так як існує вільний доступ до лічильника, який не знаходиться у спеціальному приміщенні, не може відключити сусідів від абонентської мережі, так як має право лише тимчасово припиняти водопостачання  споживачам у разі ліквідації аварії на мережах, які ним утримуються, що передбачено п. 2.5.2. договору №15/4-у від 27 березня 2013 року.
Тому порушені п. 2.1., пп.2.2.1, п. 3.2, п. 6.6. договору №15/4-у, й  він за викладених обставин не може виконати пп. 2.4.1, пп. 2,4.11, пл. 2,4.13 Договору №15/4-у.
Відповідач зловживає монопольним становищем на ринку шляхом ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Це обумовлюється укладеним договором №15/4-у, а від так прийняттям ним додаткових зобов`язань, які за своєю природою або згідно з діловими та чесними звичаями у підприємницькій діяльності не стосуються водоспоживання індивідуальними споживачами.
Заперечуючи проти позову у відзиві на позовну заяву, ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», зазначило, що визначений позивачем вузол обліку є комерційним та розподільним, а індивідуальні водолічільники встановлені у споживачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та у позивача. Вузол розподільного обліку – вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях.
Оскільки комерційний вузол обліку є точкою розподілу надання послуг та розмежування відповідальності, першочергово позивачу та іншим споживачам необхідно визначитись з відповідальною особою за такий вузол обліку, що в подальшому дасть змогу перезаключити договори (розподільний облік) з усіма споживачами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , у тому числі позивачем.
Перевіряючи доводи сторін у справі, колегія суддів вважає, що за спірними правовідношеннями  позивач ОСОБА_1 є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, але фактично за договором №15/4-у він несе відповідальність за зберігання комерційного вузлу обліку споживання води, що розташований по АДРЕСА_3 , за належну сплату іншими споживачами ( ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ) за спожиту воду та водовідведення та зобов`язується виконавцем, відповідачем у справі, визначитись з відповідальною особою за такий вузол обліку, що в подальшому надасть змогу перезаключити договір (розподільний облік) з усіма іншими споживачами, у тому числі з позивачем. Викладене свідчить, що він фактично є балансоутримувачем та управителем, який забезпечує надання комунальним послуг іншим споживачам, що суттєво порушує його права як споживача послуг та завдає йому суттєвої шкоди.
Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частини 2 статті 651 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13 дійшов до наступного правового висновку: «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття – «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої  статті 651 ЦК України. 
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона».
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення – вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.  Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також встановити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених в рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми права, правової висновок Верховного Суду України,  застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів  кожний окремо й у їх сукупності та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що позивачем з об`єктивністю та достовірністю було доведено в судовому засіданні питання істотності порушення умов спірного договору та наскільки споживач позбавився того, на що він розраховував. Оскільки при укладанні договору №15/4-у позивач не міг передбачити, що утримання труби приведе до матеріальних збитків, що в порушення наданої позивачу проектної документації та 
 технічних умов, можуть без його згоди підключиться інші споживачі, що укладати спірний договір може лише фізична-особа підприємець, то він не уклав би спірний договір або уклав би його на інших умовах,  що згідно частини 2 статті 651 ЦК України є правовою підставою для його розірвання.
За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
  Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. 
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
            З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України). 
            У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач, ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», укладанням спірного договору порушує права позивача  ОСОБА_1 як споживача з послуг централізованого водопостачання та водовідведення.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судову засіданні належним чином доведено те, що права позивача у зв`язку з укладанням спірного договору порушені відповідачем й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України права позивача  підлягають захисту судом. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, позовні  вимоги є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263 – 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 651, 652 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позову в сумі 704,80 грн. (т. 1, а. с. 2), при подачі апеляційної скарги в сумі 1 057,21 грн. (т. 1, а. с. 148), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги присудженню з відповідача, ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 762, 00 грн..
Згідно статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (далі – Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У статті 26 Закону №5076-VI  передбачено,  що  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону № 5076-VI).
За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
У статті 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (частина четверта статті 632 ЦК України).
Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.
У статті 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Інтереси позивача ОСОБА_1 у даній справи представляв адвокат Вездацуан  І.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 17.05.2019р. №ДПД/01 (т. 1, а. с. 121-126).
На підтвердження обсягу виконаної адвокатом роботи наданий акт №01 від 22 травня 2019 року, який містить послуги згідно цього договору:  складання позовної заяви, відповіді на відзив на позов, складання уточненої позовної заяви, надання юридичної консультації по справі, прибуття та участь в судовому засіданні 27 лютого 2019 року та 22 травня 2019 року, складання письмових пояснень, підписаний адвокатом та позивачем (а. с. 126).
Згідно квитанції Приватбанку №0.0.1361498275.1 від 21 травня 2019 року позивачем сплачено за договором про надання правової допомоги від 17 травня 2019 року № ДПД/01 адвокатський гонорар в розмірі 15 000 грн. (т. 1, а. с. 127). 
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»,  від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим.
Враховуючи наявність укладеного позивачем договору про надання правової допомоги, документально підтверджених витрат на його виконання, з наданням відповідного розрахунку – акта приймання-передачі, та взявши до уваги складність, обсяг і характер наданих послуг, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь позивача ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 грн..
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», треті особи Усатівська сільська рада Біляївського району Одеської області, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про розірвання договору про надання послуг центрального водопостачання та обслуговування мереж водопостачання задовольнити.
Розірвати договір №15/4-у від 27 березня 2013 року про надання послуг центрального водопостачання та обслуговування мереж водопостачання, який укладено між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс».
Стягнути з Філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (код ЄДРПОУ 26472133) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 704,80 гривень, за подачу апеляційної скарги у розмірі 1057,21 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 02 березня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

                                                                                                                   А.І.Дрішлюк 

                                                                                                                   П.М.Черевко