Справа № 585/3242/19 
Номер провадження 22-ц/816/147/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ 

13 лютого 2020 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача – Орлова І.В.,
суддів: Левченко Т.А., Собини О.І.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в:

27 серпня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення 32907,37 гривень заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, а саме: 15000 гривень кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, у зв`язку з чим позичальник 29 листопада 2013 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Скориставшись кредитними коштами, відповідач не виконав зобов`язань із вчасного їх повернення, внаслідок чого станом на 17 липня 2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 32907,37 гривень, яка складається з 15161,33 гривень боргу по тілу кредиту, 6843,61 гривень боргу по простроченому тілу кредиту, 8159,22 гривень пені за прострочене зобов`язання, 700 гривень пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 1543,21 гривень штрафу (процентна складова).
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в обґрунтування заявлених вимог суду були надані належні та достатні докази, якими підтверджується як укладення кредитного договору шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви, так і докази, якими підтверджується кожна складова кредитного боргу, а саме: розрахунок заборгованості та виписка по особовому рахунку боржника, яка є первинним бухгалтерським документом. Позивач вважає, що часткове повернення позичальником кредитного боргу свідчить про виконання умов укладеного договору та згоду із запропонованими банком умовами кредитування, які викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг в Приватбанку. В апеляційній скарзі також йдеться про те, що відмовивши у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2019 року відмовлено АТ КБ «Приватбанк» у прийнятті доданих до апеляційної скарги доказів, які не були подані до суду першої інстанції, а саме: довідки про видані кредитні картки та виписки по кредитному рахунку.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що отримані кредитні кошти у розмірі 15000 гривень відповідач фактично повернув банку, про що свідчить сплачені на користь банку станом на 17 липня 2019 року кошти на загальну суму 79920,93 гривень у рахунок повернення боргу по тілу кредиту та у сумі 8274,74 гривень – у рахунок повернення боргу по простроченому тілу кредиту. В частині відмови у задоволенні вимог про стягнення неустойки суд вказав, що додана до позовної заяви копія Анкети-заяви не містить умов кредитування, а Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку позичальником не підписані, тобто позивачем не доведено обов`язок відповідача сплачувати пеню та штраф у випадку порушення зобов`язань.
Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції повністю погоджується.
Судом встановлено, що 29 листопада 2013 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначена згода позичальника, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Підписом у Анкеті-заяві відповідач також засвідчив, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (а.с. 13).
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які відповідачкою не підписані (а.с. 14, 15-29).
Згідно з розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 29 листопада 2013 року станом на 17 липня 2019 року становить 32907,37 гривень та складається з 15161,33 гривень боргу по тілу кредиту, 6843,61 гривень боргу по простроченому тілу кредиту, 8159,22 гривень пені за прострочене зобов`язання, 700 гривень пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 1543,21 гривень штрафу (процентна складова) (а.с. 5-12).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції враховував висновки щодо застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини у даній справі, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Так, судом правильно встановлено, що у Анкеті-заяві позичальника від 29 листопада 2013 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів), тобто сторонами кредитного договору відповідальність за прострочення виконання зобов`язань не обумовлена, а доказів на підтвердження зворотного позивачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надані. Зокрема, не доведено, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними у момент підписання Анкети-заяви.
Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з позовом. Позивач не надав суду доказів, що редакція Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку діяла на момент підписання Анкети-заяви позичальником.
Отже, за відсутності конкретних запропонованих відповідачу Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, відсутності у підписаній відповідачем Анкеті-заяві умов про сплату пені і штрафу за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладення з відповідачем кредитного договору.
У зв`язку з викладеним не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про безпідставність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені та штрафу.
Стосовно рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу по тілу кредиту та простроченому тілу кредиту апеляційний суд зазначає наступне.
Як зазначено у позовній заяві, ОСОБА_1 отримав у кредит 15000 гривень (а.с. 2). Розрахунком заборгованості по кредитному договору б/н станом на 17 липня 2019 року підтверджується, що у рахунок погашення боргу по тілу кредиту позичальником всього сплачено 79920,93 гривень, а у рахунок погашення боргу по простроченому тілу кредиту – 8274,74 гривень, що свідчить про погашення боргу по кредиту у повному обсязі (а.с. 12).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Доказів на підтвердження того, що позичальник отримав від банку більше ніж 15000 гривень кредитних коштів матеріали справи не містять.
Оскільки вимоги про стягнення боргу по процентам за користування кредитними коштами не були предметом розгляду суду першої інстанції, тому доводи апеляційної скарги в цій частині до уваги не приймаються.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, докази, які містяться в матеріалах справи, та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, як підстави для скасування судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення заявником норм процесуального закону.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Дата складення повного тексту постанови – 13 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач І.В.Орлов

Судді: Т.А.Левченко

О.І.Собина