Ухвала
Іменем України
 
23 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 299/2443/17
провадження № 61-21714ск19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Д. А.  від 10 січня 2019 року про арешт коштів боржника та зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення приватного виконавця і зобов`язання учинити певні дії, відповідно до якої просив: 
 
- визнати рішення приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Міністерства юстиції України Ярошевського Д. А. у вигляді постанови від 
10 січня 2019 року про арешт коштів боржника неправомірним;
            - зобов`язати приватного виконавця Ярошевського Д. А. прийняти постанову про зняття арешту з коштів боржника, накладеного в рамках виконавчого провадження № 57946399;
-зобов`язати приватного виконавця Ярошевського Д. А. (чи іншу особу, яка буде виконувати виконавчий лист № 299/2443/17), утриматися від прийняття постанов про арешт майна (коштів) боржника, обмеження останнього у праві виїзду за кордон, обмеження його інших прав.
 
Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у приватного виконавця 
Ярошевського Д. А. знаходиться виконавчий лист № 299/2443/17, виданий 31 серпня 2018 року, на примусове виконання рішення суду про стягнення солідарно з 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 640/309-К309 від 14 квітня 2008 року в розмірі 
98 300,66 доларів США та стягнення 19 084,04 грн у рахунок  відшкодування судового збору з кожного. Скаржник вказував, що він не погоджується із постановою про арешт коштів боржника від 10 січня 2019 року, оскільки вважає, що така винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема: у резолютивній частині постанови не міститься пункту щодо направлення копії постанови боржнику, накладення арешту на грошові кошти боржника призведе до того, що останній не буде мати змоги виконувати свої зобов`язання як фізична особа-підприємець, приватний виконавець у постанові наклав арешт на кошти боржника у валюті євро, хоча судовим рішення стягнуто заборгованість у доларах США. На підставі вищевказаного ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити.
 
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 
2019 рокуу задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2019 року - без змін.
 
У листопаді 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким вимоги його скарги задовольнити.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 10 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.
 
У січня 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців.
 
Згідно з частиною другою та третьою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. 
 
Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях 
і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.
 
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
У силу вимог пункту 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
 
Предметом скарги ОСОБА_1 є правомірність дій приватного виконавця під час винесення постанови про арешт коштів боржника.
 
Згідно з частинами 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
 
Частиною 3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Під час учинення дій щодо арешту коштів боржника приватним виконавцем було встановлено, що боржником рішення не виконано, в зв`язку з чим і було винесено відповідну постанову.
 
Судами встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду від 10 листопада 2017 року у справі № 299/2443/17 вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 640/309-К309 від 14 квітня 2008 року у розмірі 98 300,66 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору з кожного по 19 084,04 грн.
 
На підставі виконавчого листа, виданого 31 серпня 2018 року, на виконання рішення Виноградівського районного суду від 10 листопада 2017 року, приватним виконавцем 19 грудня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 
№ 57946399.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем 10 січня 2019 року винесено постанову про арешт коштів боржника, а саме: накладено арешт на всі розрахункові рахунки у всіх видах валюти, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт котів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладання арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, що становить 108 130,72 євро.
 
Указана постанова була надіслана до відома сторонам виконавчого провадження та до виконання до фінансових установ, про що зазначено у п. 2 резолютивної частини постанови, простою кореспонденцією.
 
24 січня 2019 року приватним виконавцем відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про виправлення у процесуальних документах граматичних чи арифметичних помилок, а саме: виправлено помилку, допущену в постанові про арешт коштів боржника від 10 січня 2019 року у абзаці 2 пункту 1 резолютивної частини постанови, а саме: змінено назву валюти з євро на правильну - доларів США. Ця постанова була надіслана до відома сторонам виконавчого провадження та до виконання фінансовим установам.
 
Відповідно до положень статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.
 
З урахуванням вказаних обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстави для задоволення скарги відсутні, оскільки державним виконавцем було проведено ряд дії, які спрямовані на виконання рішення суду та не суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що при ухваленні постанови про накладення арешту на грошові кошти боржника, державний виконавець допустив помилку, наклавши арешти у євро, спростовуються тим, що 24 січня 2019 року приватним виконавцем відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про виправлення у процесуальних документах граматичних чи арифметичних помилок, а саме: виправлено помилку, допущену в постанові про арешт коштів боржника від 10 січня 2019 року у абзаці 2 пункту 1 резолютивної частини постанови, а саме: змінено назву валюти з євро на правильне - доларів США. 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд 
в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики.
 
Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 18 квітня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 
26 вересня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Д. А.  від 10 січня 2019 року про арешт коштів боржника та зобов`язання вчинити певні дії. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. В. Сердюк	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	І. М. Фаловська