ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/373/20 Справа № 205/849/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа – ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, –

В С Т А Н О В И Л А:
       У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державного Казначейство України в особі Головного Управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що їй спричинено майнову шкоду органами досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 12013042020000317, а саме: шляхом протиправного неповернення належного їй на праві власності транспортного засобу «NISSAN MAXIMA», зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , вилученого 11.06.2015 року під час обшуку за адресою: вул. Чкалова, 5, с. Орлик, Кобеляцького району, Полтавської області, за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_2 під час досудового розслідування кримінального провадження № 12013042020000317 від 15.11.2013 року, разом із ключами та технічним паспортом.
       Позивач зазначила, що ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2015 року по справі № 203/3583/15-к та ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2015 року по справі №200/23159/15-к по кримінальному провадженню № 12013042020000317 від 15.11.2013 року було відмовлено у задоволені клопотань про арешт вказаного транспортного засобу «NISSAN MAXIMA», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію САА № 739385 від 01.07.2010 року.
       Відповідно до Експертного висновку № 0901/1 від 09.01.2019 року вартість автомобіля станом на момент його вилучення правоохоронними органами складає 151 809 (сто п`ятдесят одна тисяча вісімсот дев`ять) грн. 00 коп.
       У зв`язку з вищевикладеним позивач просила суд стягнути із Державного Казначейства України Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, на її користь, завдану майнову шкоду у розмірі 151 809 грн. 00 коп.
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено.

       Стягнуто з Державного казначейства України в особі Головного Управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Челюскіна, 1, код ЄДРПОУ 37988155) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) завдану майнову шкоду у розмірі 151 809 (сто п`ятдесят одна тисяча вісімсот дев`ять) грн. 00 коп.
       Судові витрати у вигляді судового збору компенсовано за рахунок держави.

       В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

       В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

       Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом встановлено, що при проведенні досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12013042020000317 від 15.11.2013 р. по обвинуваченню ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у зв`язку із вчиненням ними кримінального правопорушення, 11.06.2015 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_2 , було вилучено транспортний засіб «NISSAN MAXIMA», зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , разом із ключами та технічним паспортом, належний на праві власності ОСОБА_5 .
       Судом встановлено, а сторонами визнано, що такий транспортний засіб на момент його вилучення мав статус тимчасово вилученого майна згідно із вимогами ст. 168 КПК України.
       Судом також встановлено, що після тимчасового вилучення вказаного майна уповноважений слідчий 28.10.2015 року звертався в порядку ст. 173 КПК до слідчого судді із клопотанням про арешт такого тимчасово вилученого майна в межах кримінального провадження (а.с. 64-66).
       Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2015 року (справа № 200/23159/15-к було відмовлено у задоволені клопотань про арешт вказаного автомобілю «NISSAN MAXIMA», зеленого кольору, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 № 739385 від 01.07.2010 року (а.с. 67-68).
       Судом також встановлено, а сторонами визнано, що після постановлення вказаної ухвали про відмову у задоволенні клопотань слідчого про арешт вказаного майна такий автомобіль не було повернуто його власнику. 
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.         Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
       Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
       За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
       Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
       Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
       Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Таким чином, дії (бездіяльність) ГУНП у Дніпропетровській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).
       Відповідно до положень ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
       Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
       Підстави і порядок тимчасового вилучення майна та його припинення визначені нормами ст. 167-169 цього Кодексу.
       За приписами ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу (якщо слідчий не звернувся до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше наступного робочого дня після вилучення або не пізніше 48 годин у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку; якщо слідчий суддя не постановив ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна протягом 72 годин із дня надходження до суду клопотання); у разі скасування арешту.
       При цьому, згідно ч.3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
       Отже, обов`язок негайно повернути тимчасово вилучене майно у випадку відмови у задоволені клопотання про арешт майна прямо передбачений нормами чинного законодавства , і наявність такого обов`язку прямо випливає із вказаних вимог процесуального закону. У зв`язку із чим виникнення такого обов`язку не потребує додаткових умов у вигляді визнання дій уповноваженого слідчого протиправними у випадку не повернення тимчасово вилученого майна.
       Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
       Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Законом України N 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.
       Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
       Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
       Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
       Таким органом у цій справі є ГУНП в Дніпропетровській області, як особа, відповідальна у спірний період за повернення тимчасового вилученого майна.
       Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь завдану майнову шкоду у розмірі 151 809 грн. 00 коп., відповідно до Експертного висновку № 0901/1 від 09.01.2019 року вартість автомобіля станом на момент його вилучення правоохоронними органами.
       Проте, колегія суддів вважає, що позивачем було обрано такий спосіб захисту передчасно, зважаючи на наступне.
       За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.
Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Захист порушених прав має відповідати обраному способу буквально і текстуально. 
       Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
       Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
       Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
       Як було зазначено вище, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Таким чином, дії (бездіяльність) ГУНП у Дніпропетровській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).
       Проте, позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б вказували на заподіяння ОСОБА_1 матеріальної шкоди, а також пошкодження чи втрати зазначеного тимчасово вилученого майна.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що транспортний засіб «NISSAN MAXIMA», державний номерний знак НОМЕР_1 з 18.04.2016 року знаходиться на зберіганні на території майданчика тимчасово затриманих транспортних засобів ТОВ “ДИНАСТИЯ-ДНЕПР” за адресою: м. Дніпро, вул Курсантська, 22 (а.с.133).
       Враховуючи, що транспортний засіб «NISSAN MAXIMA», державний номерний знак НОМЕР_1 з 18.04.2016 року не знищено, останній знаходиться на зберіганні на території майданчика тимчасово затриманих транспортних засобів ТОВ “ДИНАСТИЯ-ДНЕПР” за адресою: м. Дніпро, вул Курсантська, 22, а позивачка в порядку ст. 303 КПК України не зверталась, крім того позивачка не ставила перед судом питання щодо повернення належного їй транспортного засобу, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені вимоги є передчасними.
Крім того, відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником свої прав.
       Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України від 13.04.2011 року № 460/2011 центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів є Державна казначейська служа України (казначейство України) яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів Державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
       Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). 
       Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судових рішень не повинна містити відомості про суб”єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснюватись безспірне списання коштів.
Висновки Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року та від 27 листопада 2019 року.
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
       Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційних скарг, скасування рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 
П О С Т А Н О В И Л А : 
Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області – задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року – скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, третя особа – ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова        
       Судді: Т.П.Красвітна 
        І.А. Єлізаренко