Постанова
Іменем України 
12 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 485/709/18
провадження № 51-4234 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника в режимі відеоконференції             ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника             ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                      № 12018150310000175, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 лютого      2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 22 березня 2018 року у вечірній час, знаходячись в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, завдав ОСОБА_8 не менше двох ударів головою в обличчя, чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого настала смерть останнього.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від           25 лютого 2019 року – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує про невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що допит свідків у судовому засіданні вівся виключно судом, чим порушено вимоги ст. 351 КПК України. Крім того вважає, що  судом в основу вироку безпідставно покладено показання свідків, які не були очевидцями події, а їх показання відображено у вироку неповно та з обвинувальним ухилом. Також зазначає про вибірковість суду під час відображення показань свідків, чим порушено положення ст. 94 КПК України. Наголошує, що судом належним чином не обґрунтовано наявність умислу у ОСОБА_7 на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки засуджений діяв у стані необхідної оборони, а тому вважає, що дії засудженого слід кваліфікувати саме за      ст. 124 КК України. Апеляційний суд вказаних порушень не виправив, внаслідок чого безпідставно його апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни. Вважає, що ухвала апеляційного суду є незаконною, необґрунтованою та  не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження 
У письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 прокурор   ОСОБА_9 вказує про необґрунтованість такої скарги, просить залишити її без задоволення.
У судовому засіданні захисник підтримав свою касаційну скаргу, прокурор заперечував щодо задоволення поданої касаційної скарги, просив судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Таким чином, доводи касаційної скарги захисника про невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, не можуть бути предметом касаційного розгляду, а тому у касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі захисник вказує про допущені судами порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема порушення вимог статей 94, 370 КПК України.
Так, згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував на підставі сукупності доказів, зібраних, оцінених та перевірених у судовому засіданні відповідно до вимог процесуального законодавства.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань засудженого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Разом з тим, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_7 дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 23 березня 2018 року з фототаблицею до нього, та протоколі слідчого експерименту від 27 березня 2018 року.
Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у висновку судово-медичної експертизи № 42 від 26 квітня 2018 року, а також висновках судово-імунологічної експертизи         № 53/ц від 20 квітня 2018 року та № 174 від 25 квітня 2018 року.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості          ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Разом з тим, в ході дослідження матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги захисника про порушення вимог     статей 94, 370 КПК України колегія суддів вважає необґрунтованими.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника про неповне відображення та викривлення у тексті вироку показань свідків, порушення судом вимог ст. 352 КПК України під час допиту свідків, слід зазначити наступне.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з метою створення всіх необхідних умов для реалізації процесуальних прав учасників судового провадження і дотримання принципу змагальності місцевим судом було викликано та безпосередньо допитано свідків  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (журнал судового засідання від 22 лютого 2019 року).
При цьому, дотримуючись вимог ст. 352 КПК України, місцевим судом було надано можливість сторонам кримінального провадження реалізувати своє право на допит вказаних свідків без будь-яких обмежень у часі.
В ході дослідження звукозаписів судових засідань, що містяться на носії інформації, долученому до матеріалів кримінального провадження, колегією суддів не встановлено будь-яких суттєвих розбіжностей у свідченнях зазначених вище свідків, з тими показаннями, які відображено в мотивувальній частині вироку.
За таких обставин, оскільки у вироку суду повною мірою відображено фактичні обставини, здобуті в ході допиту свідків, порушень процесуального закону під час допиту свідків не встановлено, а тому доводи захисника в цій частині колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Крім того, у касаційній скарзі захисник вказує про неправильну кваліфікацію дій засудженого. Зазначає, що завдаючи потерпілому удар головою в обличчя,         ОСОБА_7 явно перевищив межі необхідної оброни, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України.
З такими твердженнями захисника колегія суддів погодитись не може.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Згідно ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.
Дії особи кваліфікуються за ст. 124 КК України тоді, коли заподіяння тяжкого тілесного ушкодження вчиняється лише з метою захисту прав та інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади.
Як убачається з вироку місцевого суду сукупністю доказів встановлено, що у відсутність ОСОБА_7 в будинку ОСОБА_8 чіплявся до ОСОБА_17 . Коли ОСОБА_7 повернувся до будинку, ОСОБА_17 розповіла останньому про дії ОСОБА_8 , у результаті чого між чоловіками виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 наніс ОСОБА_8 тілесні ушкодження.
З огляду на викладене, враховуючи викладені фактичні обставини справи, місцевим судом не було встановлено перебування ОСОБА_7 в стані необхідної оборони, оскільки не було встановлено наявності суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання з боку загиблого ОСОБА_8 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що доводи касаційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 є необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження та сукупністю здобутих доказів.
Таким чином, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, є правильною.
Крім того, призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить                    ст. 65 КК України.
На переконання колегії суддів, призначене судом покарання з огляду на вимоги        ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Апеляційним судом в ході перевірки кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в порядку апеляційної процедури ретельно перевірено доводи апеляційної скарги захисника, надано на них вичерпну відповідь, належним чином обґрунтовано рішення з наведенням докладних мотивів, з яких таку апеляційну скаргу залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Враховуючи викладене, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3