ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2399/20 Справа № 202/3084/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
        за участю секретаря судового засідання – Пивоварової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення.
       В обґрунтування позову зазначив, що влітку 1999 року познайомився з відповідачкою та з вересня 1999 року почав мешкати разом із нею однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрацію шлюбу.
       В травні 2006 року, на спільні кошти, вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 
       Квартира була оформлена на ім`я ОСОБА_1 . 
       Частину коштів, на придбання квартири, вони отримали в кредит в одному з банків міста. Кредитний договір укладався відповідачкою особисто. Погашення заборгованості по кредиту відбувалось за рахунок спільних коштів його та відповідачки, протягом п`яти-шести місяців в квартирі був ремонт. Ремонт робили наймані робітники до грудня 2006 року. 26 грудня 2006 року позивач був зареєстрований за адресою спірної квартири.
       При вселенні в квартиру та реєстрації за адресою спірної квартири, жодного письмового документа, на обмеження прав позивача по користуванню житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , між ним та відповідачкою укладено не було.
       За час спільного відповідачкою проживання в спірній квартирі за спільні кошти, на спільні потреби було придбано майно, яке знаходиться в квартирі: телевізор "Самсунг", кондиціонер, двокамерний холодильник, кондиціонер в кухню, домашній кінотеатр, телевізор в кухню "Сатурн", диван, вбудовану кухню, шафу у прихожу, диван в другу спальню, вбудовану гардеробну в спальній кімнаті, м`який куток на кухню.
       За весь час спільного з відповідачкою мешкання в спірній квартирі, він сумлінно ніс витрати на утримання квартири: поточний ремонт, сплату комунальних послуг і тому подібне.
       В квітні 2017 року відносини з відповідачкою були розірвані, вона вигнала його з квартири, почала чинити перешкоди в користуванні квартирою, майном, що знаходиться в квартирі, змінила замки від вхідного отвору. Позивач був вимушений знімати квартиру мешкати за іншою адресою.
       Вважає, що оскільки вселився в спірну квартиру, як член сім`ї власника (наймача) спірної квартири, то у нього виникло право по користуванню житловим приміщенням нарівні з титульним власником квартири, оскільки при його вселенні не було іншої угоди про порядок користування цією квартирою. Наразі позбавлений можливості безперешкодно користуватись спірною квартирою, оскільки відповідачка чинить йому в цьому перешкод.
       На підставі викладеного, позивач просив суд усунути для нього перешкоди в користуванні спірною квартирою АДРЕСА_1 (а.с.2-3).
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення — задоволено. 
       Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення з передачею ОСОБА_1 ключів від вхідних дверей вказаної квартири.
       Вирішено питання щодо судового збору (а.с.134-138).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. 
Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсності, оскільки вона ніколи не визнавала той факт, що позивач є членом її сім`ї.
Крім того, позивач ніяких доказів того, що він вселився в спірну квартиру в якості члена сім`ї до суду не надано. 
Зазначає, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з 14 листопада 2017 року знаходиться цивільна справа № 202/7540/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю.
До теперішнього часу рішення по справі № 202/7540/17 не ухвалено і факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не встановлено.
Вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки по суті розглянув позовні вимоги по справі № 202/7540/17 (а.с.149-148).
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
       Судом встановлено, що 26 грудня 2006 року позивач зареєстрований за адресою спірної квартири, про що було зроблено відмітку в паспорті громадянина України належному позивачу, серії НОМЕР_1 619946, виданого Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 05 жовтня 2000 року (а.с.5).
       Будь-яких відміток чи відомостей про те, що реєстрація тимчасова, в паспорті відсутні.
       При реєстрації позивача за адресою спірної квартири, будь-яких письмових угод, про обмеження для нього права в користуванні житловими приміщеннями спірної квартири, укладено не було.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не втратив право користування спірним житловим приміщенням, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірним житлом шляхом вселення його з наданням ключів від вхідних дверей.
       Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.
       Відповідно до частини 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закон за рішенням суду.
       За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Частинами 1 та 4 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
       Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
       Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
       Згідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       В п. 9 постанови №2 від 12 квітня 1985 р. Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України (з відповідними змінами) роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
       З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна , квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.4).
       Колегією суддів встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з 14 листопада 2017 року знаходиться цивільна справа № 202/7540/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю. До теперішнього часу рішення по справі № 202/7540/17 не ухвалено і факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не встановлено.
       Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів, що він вселився в спірну квартиру в якості члена сім`ї відповідачки та постійно проживав в спірному приміщенні, вів спільне господарство з відповідачкою, а тому наявні підстави, для відмови у задоволенні позовних вимог.
       Вимоги позивача, колегія суддів вважає передчасними.
       Таким чином, висновок суду першої інстанції, про те, що позивач не втратив право користування спірним житловим приміщенням, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірним житлом шляхом вселення його з наданням ключів від вхідних дверей не відповідає наведеним вище обставинам.
       У зв`язку з викладеним, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2019 року — скасувати.
       У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення — відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: