КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 756/4569/16-ц                                           
номер провадження: 22-ц/824/528/2020                   
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у складі судді Майбоженко А.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання права власності, про припинення права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визначення частки майна, належного померлому на праві спільної сумісної власності, визнання боргового зобов`язання, 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                        ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), у якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 04 вересня 2017 року, остаточно просила визнати за нею право власності на 1/4 частину майна, яке складається з 1/2 частини нежитлового приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , а також припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину нежитлового приміщення (в літ. А'), загальною площею    63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 липня 2007 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», перейменованого в подальшому на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11183615000 (із забезпеченням) про надання кредиту в іноземній валюті у сумі 148 000 доларів США, що було еквівалентно 747 000 грн 00 коп. На забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 13 липня 2007 року між ПАТ«УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки №10671, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нежитлове приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , титульним власником якої є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від                  13 липня 2007 року.Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №1076.
Вказувала, що у період з 26 січня 1986 року по 10 січня 2014 року відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача -                      ОСОБА_3 , а тому вважала, що спірне нежитлове приміщення, яке придбане відповідачем під час шлюбу з її сином є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 . Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді, зокрема, 1/2 частки нежитлового приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є його мати - позивач ОСОБА_1 та дружина - відповідач ОСОБА_2 , які у встановлений законом строк прийняли спадщину. 
Зазначала, що вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права щодо вказаного об`єкту нерухомого майна у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Даний об`єкт нерухомого майна придбаний відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_3 , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки подружжя є рівними, а тому вважає, що вона має право на 1/4 частину належної спадкодавцю 1/2 частки у спільному майні подружжя. Оскільки у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст.372 ЦК України), то наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_5 на                            1/8 частину спірного нежитлового приміщення.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 07 вересня 2017 року змінено процесуальний статус ПАТ «УкрСиббанк», а саме, залучено ПАТ «УкрСиббанк» до участі у справі як третю особу (а.с.66, т.2).    
Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1 , у серпні 2018 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, у якому просила стягнути із  ОСОБА_1 на свою користь 70 514 грн 60 коп., що становить 1/4 частину успадкованого ОСОБА_1 за ОСОБА_3 боргу перед ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №11183615000 від 13 липня 2007 року.
Зустрічний позов мотивований тим, що 13 липня 2007 року подружжям ОСОБА_4 придбано спірне об`єкт нерухомого майна, а саме, нежитлове приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Для придбання даного нежитлового приміщення було отримано кредит у                ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №11183615000 від                  13 липня 2007 року, який був укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї. Тому вважала, що зобов`язання за даним договором про надання споживчого кредиту є спільним боргом подружжя. Зазначала, що розмір спільного боргу подружжя ОСОБА_4 на день смерті ОСОБА_3 складав 564 117 грн 00 коп., половина якого належить до спадкової маси, тому позивач ОСОБА_1 повинна сплатити їй 1/4 частину успадкованого боргового зобов`язання. Вказувала, що до смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на погашення кредиту були сплачені грошові кошти зі спільного бюджету подружжя, а після його смерті - вона сплатила особисті кошти. Тому вважає, що із ОСОБА_1 на її користь підлягають стягненню 70 514 грн 60 коп., що відповідає частці ОСОБА_1 у спадковій масі.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 - залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимогта ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в цій частині, посилаючись на неповне з`ясування судом, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не визначив форму позовного провадження, в якому  має розглядатися справа, а відтак можливості продовження розгляду справи на стадії підготовчого засідання шляхом постановлення відповідної ухвали. Вказує, що суд не вирішив клопотання її представника про визначення форми позовного провадження та лише роз`яснив  сторонам, що справа розглядається в порядку позовного провадження. Зазначає, що протокольна ухвала суду першої інстанції від 12 червня 2018 року про прийняття до спільного розгляду з первісним позовом зустрічного позову ОСОБА_2 та ухвала суду першої інстанції від 26 вересня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про роз`єднання позовів у даній справі, є незаконними, оскільки предметом зустрічного позову є стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів за договором про надання споживчого кредиту та відповідачем порушено строки подання до суду зустрічного позову. 
Також вказує, що суд першої інстанції не врахував, що частка другого з подружжя, який помер і не є титульним власником, знаходиться у прихованому стані і лише презюмується, а СК України та ЦК України дають можливість подружжю зробити поділ майна, але за їх життя шляхом укладення відповідних договорів. Натомість, у разі смерті одного з подружжя, який не є титульним власником, застосування поділу частки шляхом видачі свідоцтва про право власності виключається. При цьому частка померлого співвласника не може бути змінена рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Зазначає, що аналогічна позиція викладена у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/26932/14-ц, яким вирішений спір між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 щодо іншої сумісного нерухомого майна подружжя ОСОБА_4 , яке увійшло до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 . Вказує, що зазначеним рішенням суду встановлено рівність часток подружжя ОСОБА_4 у нерухомому майні, що оформлене  на ОСОБА_2 , а також відмовлено у задоволені позовних вимог в частині визначення частки померлого в праві спільної сумісної власності на спірні об`єкти нерухомого майна через відсутність правових підстав. Однак наведені обставини не були враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи та не надано оцінки вказаному вище рішенню Шевченківського районного суду міста  Києва від 21 грудня 2015 року у цивільній справі № 761/26932/14-ц. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що захист прав ОСОБА_2 можливий лише шляхом збільшення її частки у спільному майні подружжя, оскільки вважає, що обраний нею спосіб захисту порушених її прав є правильний, який ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Вказує, що станом на дату смерті ОСОБА_7 за договором про надання  споживчого кредиту                № 11183615000 від 13 липня 2007 року перед банком існувала поточна (не прострочена) заборгованість у розмірі 564 117 грн 00 коп. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1                     ОСОБА_3 , вона сплатила особисті кошти на погашення кредиту за вказаним  договором про надання споживчого кредиту, який був укладений нею з банком в інтересах сім`ї. Вказує, що половина спірного нерухомого майна, на придбання якого вона брала кредит, потрапила до спадкової маси, а тому вважає, що половина заборгованості за даним договором про надання споживчого кредиту, яка визначена на дату смерті ОСОБА_3  у розмірі 282 058 грн 50 коп., є боргом спадкодавця ОСОБА_3 перед                                       ПАТ «УкрСиббанк», який у відповідних частках мають успадкувати всі спадкоємці, що прийняли спадщину. Зазначала, що оскільки борг подружжя підлягає поділу, то відсутні підстави для виключення половини боргу подружжя зі спадкової маси. Враховуючи частки, які прийняли у спадщину ОСОБА_2 (3/4) та ОСОБА_1 (1/4), борг спадкодавця за договором про надання споживчого кредиту від 13 липня 2007 року має бути розподілений пропорційно боргу спадкодавця перед банком. Зазначає, що вона повністю сплатила борг  за договором про надання споживчого кредиту, а тому вважає, що частина боргу, яку успадкувала ОСОБА_1 , підлягає стягненню з останньої на її користь. 
Також вказує, що внесена нею сума на погашення кредиту становить 563 648 грн                   24 коп. Оскільки кредит був взятий за час шлюбу, то половина цього боргового зобов`язання є спадковим боргом, а тому 1/4 частина заборгованості, яку успадкувала ОСОБА_8 , становить 70 456 грн 03 коп. 
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими. Вказує, що суд правильно зазначив, що без визначення частки померлого вирішити спір неможливо, а позивач про визначення такої частки не просила. Зазначає, що вона не заперечує щодо спадкових прав ОСОБА_1 , але враховуючи, що вона виконала грошові зобов`язання подружжя ОСОБА_4 після смерті чоловіка, то згідно з принципом справедливості має знайти своє відображення при вирішенні даного спору або шляхом сплати їй відповідно грошової компенсації, або шляхом пропорційного зменшення частки, яка перейшла у спадок. Зазначає, що посилання ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року, є необґрунтованим, оскільки це рішення суду не носить преюдиційного характеру так як стосується іншого майна подружжя, яка не було пов`язано спільним борговим зобов`язанням. 
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 є безпідставною та необґрунтованою.        Вказує, що якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про доведеність порушення прав  ОСОБА_2 , то у задоволенні її зустрічного позову слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого ОСОБА_1 заявила у суді першої інстанції. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - без змін.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову                   ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спірне нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і їх праву на спільну сумісну власність подружжя кореспондується їх спільне боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що отримана у кредит на придбання цього нерухомого майна. У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 10 січня 2014 року припинилось погашення кредиту за спільні кошти подружжя, а сплачені ОСОБА_2 грошові кошти на погашення залишку кредиту у сумі 563 648 грн 24 коп. після 10 січня 2014 року є її особистими коштами, що викликає у неї правомірні очікування того, що її частка у спільному сумісному майні подружжя на дане нерухоме майно може бути збільшена. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що належне виконання грошових зобов`язань подружжя ОСОБА_4 виключно дружиною після смерті чоловіка згідно принципу справедливості має знайти своє відображення при вирішенні питання про визнання (розподілу) часток подружжя, однак  вимог про визначення частки померлого у спільному майні позивачем не заявлено, а тому   відсутні правові підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_1 про визнання права власності та припинення права власності.  
Однак з вказаними висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 26 січня 1986 року по 10 січня 2014 року ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_1 
13 липня 2007 року між акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11183615000 (із забезпеченням) про надання кредиту в іноземній валюті у сумі 148 000 доларів США, що станом на день укладення договору згідно курсу Національного банку України складало 747 000 грн 00 коп., для придбання комерційної нерухомості - нежилого приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно умов договору кредит надано на строк до 13 липня 2014 року.
Того ж дня, 13 липня 2007 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбала нежитлове приміщення (в літ. А'), загальною площею  63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №1076. Згідно умов договору ціну нерухомого майна визначено у розмірі                         747 000 грн 00 коп., що станом на день укладення договору було еквівалентно 148 000 доларів США.
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором  про надання споживчого кредиту, 13 липня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки №10671, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нежитлове приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 . 
Згідно заяви ОСОБА_3 від 13 липня 2007 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                     Прокудіною Л.Д. за реєстровим №1075, ним надано згоду його дружині ОСОБА_2 на передачу в іпотеку за кредитним договором №11183615000 від 13 липня 2007 року за ціною та на умовах на її розсуд, нежилого приміщення (в літ. А') № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, в силу ст. 60 СК України діє презумпція спільності майна подружжя.
Таким чином нежитлове приміщення (в літ. А') № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належало на праві спільної сумісної власності          ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , оскільки придбане ними під час шлюбу, що не заперечується учасниками справи та їх частки у цьому майні є рівними відповідно до                       ч.1 ст.70 СК України.
Судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_3 виділ в натурі його частки у спірному нежитловому приміщенні, а також поділ цього майна, між співвласниками не проводився.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
24 січня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В. заведено спадкову справу до майна померлого ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_3 право на спадкування набули спадкоємці першої черги, а саме: мати - ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , діти - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
З матеріалів спадкової справи вбачається, що у встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернулись до нотаріуса із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь дружини померлого - ОСОБА_2 , яка подала заяву про прийняття спадщини. Також заяву про прийняття спадщини подала мати померлого - ОСОБА_1 .
Встановлено, що постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 серпня 2014 року  відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо належного померлому майна, а саме, частини квартири АДРЕСА_3 , оскільки нею не надано правовстановлюючих документів щодо належності померлому частини вищевказаної квартири, документів, що підтверджують виникнення права власності за життя ОСОБА_3 на частку у спільному майні подружжя, його оформлення і державну реєстрацію у відповідних органах, що унеможливлює встановлення складу спадкового майна, ідентифікацію цього майна (а.с.245, т.1).
Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 листопада 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право власності її померлого чоловіка на частку у спільному сумісному майні подружжя (в тому числі на 1/2 частину нежитлового приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ), яке було придбано під час шлюбу за спільні кошти і оформлено на її ім`я, оформлення її спадкових прав, з тих самих підстав, що і     ОСОБА_1 .
Також судом першої інстанції встановлено, що станом на день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту  №11183615000 від 13 липня 2007 року не були виконані, оскільки строк їх виконання не закінчився.
Відповідно до довідки ПАТ «УкрСиббанк» від 09 вересня 2014 року № 56-4-15/445, станом на 10 січня 2014 року (день смерті ОСОБА_3 ) фактично сплачено за кредитним договором №11183615000 від 13 липня 2007 року: проценти на суму 42 515,41 доларів США; основний борг у сумі 149 166,28 доларів США; комісії у сумі 132,86 доларів США; пеня у розмірі 31,86 доларів США. Прострочена заборгованість станом на 10 січня 2014 року відсутня (а.с.109-111 т.2).
Встановлено, що у період з 11 січня 2014 року по 19 травня 2016 року ОСОБА_2 на погашення кредиту сплатила 563 648 грн 24 коп. та повністю виконала зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту (а.с.112, т.2). 
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу).
За ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
По справі встановлено, що спірне нежитлове приміщення (в літ. А'), загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та їх частки на вказане майно є рівними.  
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилась спадщина до його майна, яка складається із 1/2 частини спірного нежитлового приміщення.
Встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли: його мати - ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , а діти: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 .
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, має право на визнання за нею права власності на 1/8 частину (1/8+1/8+1/8+1/8+1/2 = 1) спірного нежитлового приміщення, загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не заявила вимог про визначення частки померлого у спільному сумісному майні, а ОСОБА_2 не заявила вимог про збільшення частки у спільному сумісному майні, то суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 та вирішити спір, виходячи з такого.
У даному випадку розмір частки ОСОБА_3 у спільному майні подружжя (1/2 частина) презюмується в силу положень ст. 60 СК України, дія такої презумпції не спростована. 
Твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не  заявила вимогу про збільшення частки у спільному сумісному майні не є підставою для відмови у задоволенні  позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Та обставина, що спірне нежитлове приміщення було придбане подружжям ОСОБА_4 за рахунок отриманих ОСОБА_2 кредитних коштів, яка з 10 січня 2014 року самостійно погасила залишок по кредиту у сумі 563 648 грн 24 коп., не спростовує того, що  ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, має право про визнання за нею права власності на 1/8 частину спірного нежитлового приміщення в силу вимог закону.
Однак суд першої інстанції на вказані вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, не вірно визначився з характером спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , визнавши за нею право власності на 1/8 частину нежитлового приміщення, загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/8 частину спірного нежитлового приміщення, то вони не підлягають задоволенню з таких підстав.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про припинення право власності  ОСОБА_2 на 1/8 частину спірного нежитлового приміщення, ОСОБА_1 посилалася на положення ч.3 ст.372 ЦК України, якою передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Оскільки  спірні правовідносини між сторонами виникли не з приводу поділу спільного сумісного майна між співвласниками, а з приводу визнання права власності на майно за спадкоємцем співвласника майна у порядку спадкування за законом, то положення                  ч.3 ст.372 ЦК України на ці правовідносини не поширюються. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових  підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про припинення право власності  ОСОБА_2 на 1/8 частину спірного нежитлового приміщення.
 Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що сплата ОСОБА_2 коштів в рахунок погашення кредиту, за рахунок якого придбано спільне майно подружжя, після смерті свого чоловіка зумовлює фактично збільшення її частки у спільному майні, про що нею вимог не заявлено. При цьому підстав, які б зумовлювали стягнення грошової компенсації з позивача ОСОБА_1 як спадкоємця майна померлого ОСОБА_3 при вирішенні питання щодо поділу спадкової маси чинним законодавством не встановлено.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Обґрунтовучи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 зазначала, що на придбання спірного нежитлового приміщення нею було отримано кредит у ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №11183615000 від 13 липня 2007 року, який нею був укладений в інтересах сім`ї. Тому вважала, що зобов`язання за даним договором про надання споживчого кредиту є спільним боргом подружжя. Зазначала, що розмір спільного боргу подружжя ОСОБА_4 на день смерті ОСОБА_3 складав 564 117 грн 00 коп., половина якого належить до спадкової маси, тому позивач ОСОБА_1 повинна сплатити їй 1/4 частину успадкованого боргового зобов`язання. Вказувала, що до смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на погашення кредиту були сплачені грошові кошти зі спільного бюджету подружжя, а після його смерті - вона сплатила особисті кошти. Тому вважала, що із ОСОБА_1 на її користь підлягають стягненню 70 514 грн 60 коп., що відповідає частці ОСОБА_1 у спадковій масі.
Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом, майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.
Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 4 ст.65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов`язки не тільки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а й щодо погашення кредиту, оскільки розірвання шлюбу не звільняє одного з подружжя від виконання зобов`язань за кредитом.
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК).
Системний аналіз зазначених положень СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України вказує на те, що спільні борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї враховуються виключно під час вирішення спорів про поділ спільного майна подружжя.
Чинним законодавством не передбачено врахування спільних боргів подружжя під час вирішення спору між одним із подружжя, який пережив іншого та спадкоємцями померлого. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення частки майна, належного померлому на праві спільної сумісної власності, визнання боргового зобов`язання.
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення її зустрічного позову, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не визначив форму позовного провадження, в якому  має розглядатися справа, а відтак можливості продовження розгляду справи на стадії підготовчого засідання шляхом постановлення відповідної ухвали та не вирішив клопотання її представника про визначення форми позовного провадження, а лише роз`яснив сторонам, що справа розглядається в позовному провадженні, на думку апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки зазначені порушення у відповідності до вимог ч.2 ст.376 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки такі порушення не призвели до неправильного вирішення справи. 
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційним судам необхідно враховувати, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.
Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia  від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати рішення суду лише заради правового пуризму.
Колегія суддів вважає, що включені позивачем  ОСОБА_1 до апеляційної скарги на рішення суду заперечення на ухвали суду першої інстанції, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, а саме, протокольну ухвалу суду першої інстанції від 12 червня 2018 року про прийняття до спільного розгляду з первісним позовом зустрічного позову ОСОБА_2 (а.с.113, т.2) та ухвалу суду першої інстанції від 26 вересня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про роз`єднання позовів у даній справі (а.с.15-16, т.4), є необґрунтованими, оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення вказаних вище ухвал. Постановлення цих ухвал не вплинуло на повноту та об`єктивність розгляду справи у суді першої інстанції, а також не призвело до неправильного вирішення спору. 
Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач ОСОБА_1 за подання до суду заяви про збільшення розміру позовних вимоги сплатила судовий збір у розмірі 934 грн 00 коп. (а.с.33, т.2), а за подання апеляційної скарги - 2 228 грн 28 коп. При цьому належний до сплати розмір судового збору за подання апеляційної скарги становив 1 401 грн 00 коп.
Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 , то на її користь з ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1 167 грн 50 коп.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання права власності, про припинення права власності - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання права власності, про припинення права власності - задовольнити частково.
Визнати заОСОБА_1 право власності на 1/8 частину нежитлового приміщення, загальною площею 63 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 167 грн 50 коп. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: