КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2020 року  місто Київ.
 
Справа 755/15096/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4450/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільнихсправ:
головуючого                                Желепи О.В.,
суддів:                                      Кулікової С.В., Олійника В.І.
секретар судового засідання    Миронюк І.В.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 19 грудня 2019 року (у складі судді Марфіної Н.В., повний текст рішення складено 19.12.2019)
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 , звертаючись з позовом до суду, просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 .
Обгрунтовуючи підстави звернення з  позовом до суду, позивач посилається на те, що позивач, ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Крім нього та третьої особи ОСОБА_6 в даній квартирі прописані відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, відповідачі у спірній квартирі не проживають з квітня 2011 року, так як проживають за іншою адресою разом з колишньою дружиною позивача ОСОБА_5 , всі витрати по сплаті комунальних послуг позивач несе самостійно, оскільки відповідачі в добровільному порядку відмовляються знятись з місця реєстрації, що спонукало позивача звернутись за захистом своїх інтересів до суду шляхом пред`явлення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що є предметом позову
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 19 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду, 17.01.2020 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати частково та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
 
В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції, за відсутності доказів, безпідставно в оскаржуваному рішенні встановив наявність невирішеного спору між батьками дитини щодо її місця проживання.
Також районним судом було допущене неправильне тлумачення та застосування ст. 29 ЦК України.
Визнання відповідача -2 ( ОСОБА_4 ) такою, що втратила право користування квартирою позивача є безпосередньою підставою для зняття її з реєстраційного обліку, звернення до суду з такою вимогою є спробою захисту своїх прав як власника з боку позивача. У зв`язку із тим, що факт реєстрації відповідача 2 у квартирі позивача створює йому негативні наслідки у вигляді збільшених нарахувань за комунальні послуги відповідними господарюючими організаціями, звернення із позовом до суду першої інстанції було спробою позивача захистити своє право власності на підставі ст.405 ЦК України, враховуючи відсутність відповідача 2 за місцем реєстрації  понад один рік без поважних причин.
 
В судовому засіданні позивач та його представник доводи скарги підтримали.
 
Відповідачі та треті особи до апеляційного суду не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено, що кв. АДРЕСА_1 на праві власності в рівних долях належить ОСОБА_2 (позивачу) та третій особі ОСОБА_6 . (а.с.8)
Як вбачається з матеріалів справи, в кв. АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з свідоцтвом про народження, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_5 (а. с. 6).
Відповідно до свідоцтва про народження, виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_5 (а. с. 7).
Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами  ст. 391 Цивільного кодексу України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).
Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Як роз`яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Згідно наявних в матеріалах справи доказів 12 березня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено судове рішення по справі №2/3737/11, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - відмовлено.
Як встановлено у мотивувальній частині судового рішення: «Оскільки, відповідач в судовому засіданні не надав доказів того, що доцільніше буде визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним, з урахуванням позиції служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, думки матері дітей, яка не заперечує проти спілкування батька з дітьми, суд приходить до висновку, що обидві дитини повинні залишатись разом з матір`ю ОСОБА_5 ».
Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших ;обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. ( ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч.2 ст.78 Цивільного процесуального кодексу України).
Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд встанвив, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 з квітня 2011 року по теперішній час не проживають, за комунальні послуги не сплачують та не несуть інших витрат по утриманню житла, ці обставини підтверджуються відповідними Актами, які складено мешканцями будинку АДРЕСА_1 , від 15 лютого 2019 року та 15 серпня 2019 року (а.с. 17-19).
За таких обставин, суд встанвоив, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги в частині визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 , оскільки відповідач, досягнувши повноліття, за вказаною адресою з січня 2019 року не проживає без поважних причин,  що є безумовною підставою для застосування ст. 405 ЦК України.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (ст. 3 Конвенції про права дитини).
Обгрунтовуючи підстави звернення з позовом про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 , позивач посилається на те, що неповнолітня донька після розірвання шлюбу між позивачем та третьою особою ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю, дані факти встановлені в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва по цивільній справі №2-3737/11 від 12.03.2012 року.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч. 6 ст. 29 ЦК України).
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років.
Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд встановив відсутність правових підстав вважати, що неповнолітня ОСОБА_4 втратила право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності її батьку, оскільки факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька, за відсутності обставин, які б підтверджували існування домовленості між батьками та дитиною щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, крім того, суд зазначає, що неповнолітня особа, не наділена правом обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, за таких обставин, в разі задоволення вимог щодо зняття з місця реєстрації неповнолітньої дитини, буде мати місце порушення права дитини, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
В той же час, відмова у задоволенні позовних вимог позивача щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком (рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2012 року за №2-3737/11) фактично, вказує про відсутність домовленості між батьками та дитиною про місце проживання неповнолітньої дитини та виникнення спору між ними, та свідчить про відсутність обставин, встановлених ч. 3 ст. 29 ЦК України.
Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів прийшла до висновку, що вищенаведені обставини справи , які суд вважав встановленими є доведеними. а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.
Доводи апеляційної скарги про відсутність спору між батьками, щодо місця проживання неповнолітньої дитини на законність рішення не впливає, оскільки  суд вірно виходив з того, що відсутні підстави вважати, що неповнолітня дитина без поважних причин не проживає в квартирі, що належить на праві власності її батьку. При цьому суд вірно виходив з того, що до досягнення повнолітня, волевиявлення дитини, щодо обрання нею місця проживання не є вільним. 
В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції, за відсутності доказів, безпідставно в оскаржуваному рішенні встановив наявність невирішеного спору між батьками дитини щодо її місця проживання, взагалі наявність якого не підтверджується ані матеріалами справи ані фактичними обставинами.
Посилання в скарзі на те, що позивач звернувся до суду за захистом свого права власності, оскільки змушений сплачувати комунальні платежі, в тому числі і за дитину, яка житлом не користується, колегія суддів не приймає з огляду нате, що до досягнення дитиною повноліття, відповідач як батько зобов`язаний нести витрати на комунальні платежі за свою неповнолітню дитину.  
Посилання на не вірне застосування судом ст. 405 ЦК України є безпідставним, оскільки дана норма передбачає не лише не проживання особи понад рік, а встановлення такого не проживання без поважних причин. З огляду на те, що неповнолітня дитина в 13 років іще не має достатнього обсягу правоздатності, щоб добровільно визначити місце проживання, остання не може бути позбавлена права на житло у власності її батька.
При досягненні повноліття відповідачка матиме можливість визначитись з місцем свого постійного проживання. 
 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає його без змін.
Судові витрати за подачу апеляційної скарги слід покласти на особу, яка її подавала, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.
Повна постанова  складена 27 лютого 2020 року.
Головуючий                                      
Судді