КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД                                       
                                                                                03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А
                                                                         Факс 284-15-77    е-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Справа № 363/746/19                                                                                                  Головуючий у 1 інстанції - Баличева М.Б.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1848/2020                                                         Доповідач  -  Мараєва Н.Є.    

                                                       ПОСТАНОВА 
                                                   ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
21.02.2020 р. Київський Апеляційний  суд    в складі  суддів судової  палати з розгляду 
цивільних  справ :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів -  Заришняк Г.М., Рубан С.М.
Розглянули у порядку  письмового  провадження
Цивільну справу за апеляційною скаргою 
            представника  АТ КБ «ПриватБанк»         
на заочне рішення  Вишгородського районного суду  Київської області від 19.07.2019 р.
в справі за позовом АТ  КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 
       про  стягнення  заборгованості 
Заслухавши  доповідь  судді Мараєвої Н.Є.,   перевіривши  
матеріали   справи, обговоривши  доводи  апеляційної  скарги, колегія суддів,-
                                                             В с т а н о в и л а :
 
Рішенням  Вишгородського районного суду Київської області від 19.07.2019 р. частково задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про  стягнення  заборгованості, а  саме : стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»  заборгованість за кредитним  договором  в  розмірі 32 220,30 грн. та судові  витрати в сумі 978,75 грн., в  решті  вимог  відмовлено.
В апеляційній скарзі  представник АТ КБ «ПриватБанк»  просить  це рішення скасувати в частині  незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків,  і постановити  нове рішення, яким задовольнити  вимоги банку в цій частині, а в решті - рішення залишити без змін,  посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема,  що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.
Апеляційна  скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,  04.09.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав  кошти у розмірі 29 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення  в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»  «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті ПриватБанку.
Згідно  наданого  банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 станом на 14.01.2019 р. по укладеному кредитному договору від 04.09.2015 року становить  загальну суму 63 239,17  грн., яка складається з : 32 220,30 грн. - тіло кредиту; 11 289, 71 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 16 241, 58 грн. - нарахованої пені; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф  (фіксована частина); 2 987, 58 грн. - штраф (процентна складова).
Відповідно до ч.1, 2  ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у                  письмовій  формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно  ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін,  спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору  умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути  досягнуто згоди.
Згідно  ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином  відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або а фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується  повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно ч.1 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно  ч.1  статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування, тощо). 
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому законом надані відповідні пільги.
Згідно  ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його    розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише  приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до повернення позики.
Згідно  ст.1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у й самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 
Згідно  ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього  Кодексу. 
Таким чином, в разі укладення  кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення визначаються сторонами в самому договорі). 
У заяві позичальника від 04 вересня 2015 року процентна ставка не зазначена. 
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 вересня 2015 , посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. 
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів,  штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію  договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 7.31 згаданих Умов), та інші умови. 
Поте, матеріали справи не містять належного підтвердження, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що  додані банком до позовної заяви   у розмірах і порядках нарахування. 
Крім того,  не може бути  належним  доказом цього  роздруківка із сайту позивача, оскільки цей доказ   повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у  постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15).
Постановлюючи рішення  суд першої інстанції зазначав, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила  ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої  договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача  неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період  з виникнення спірних правовідносин (04 вересня 2015 року) до моменту звернення до суду із даним позовом (19 лютого 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу   Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Суд вірно зазначав, що обґрунтування наявності обставин повинні оцінюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде  відповідати встановленому ст.80 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р.  принципу справедливості розгляду справи судом. 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових  заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо   ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Така правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6- г15).
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті  ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 вересня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Тому суд дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача  на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, та відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2 987, 58 грн. (процентна складова) у зв`язку з  безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 04 вересня 2015 року, оскільки Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті банку, не можуть вважатися складовою  частиною спірного кредитного договору.  
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Згідно ч.ч1,3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони  (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. 
Так, в даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів».
Згідно  п.22 ч.1 статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особстих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням  обов`язків  найманого працівника.
Згідно п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
З  урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого  захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
Тому, суд правильно вважав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,  які вважав узгодженими банк.  
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності  і уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.  
Крім того,  укладений між сторонами кредитний договір від 04 вересня 2015 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення  кредиту (користування ним). 
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку  позивачу АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми  кредитних  коштів.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц.
Тому,  суд  правильно дійшов  висновку щодо часткового задоволення  позовних вимог та  наявності правових підстав для стягнення в примусовому порядку боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 32 220, 30 грн. та  відповідно до  ст.141 ЦПК України - стягнення судових витрат пропорційно  розміру  задоволених позовних вимог. 
За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов  висновку щодо  часткового  задоволення  позову.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  повно  з`ясовано  обставини  справи, дана належна оцінка доказам. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують.  
Підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368,  374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
 
                                                        П о с т а н о в и л а :   
Апеляційну скаргу  представника АТ КБ «ПриватБанк» - залишити без задоволення,   заочне рішення  Вишгородського районного суду  Київської області від 19.07.2019 р. - залишити  без  змін. 
Постанова оскарженню  не  підлягає.
 
Головуючий  :   
                                                                            Судді :