Постанова 
Іменем України 
 
27 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 607/15977/18
провадження № 61-3542св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                  Коротуна В. М.,               
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду в складі колегії суддів: Ткач О. І., Бершадської Г. В., Ходоровського М. В. від 29 січня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.
Позовна заява мотивувала тим, що з 17 вересня 1999 року по 04 січня 2016 року  вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у період якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Зазначала, що відповідач й надалі продовжує проживати з ними разом, але участі в утриманні дитини не приймає. З 2014 року ОСОБА_2 ніде не працює, доходів не має. 
Посилаючись на вказані обставини, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь на утримання сина  ОСОБА_3 кошти у розміні 780 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з індексацією, починаючи з дати подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області              від 12 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 780 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 серпня 2018 року і до досягнення повноліття.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із обов`язку батьків утримувати дитину до її повноліття, передбаченого статтею 180 СК України.Оскільки між батьками не досягнуто домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину, позивачем реалізовано право на звернення до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який підлягає задоволенню.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2019 року прийнято відмову  ОСОБА_1 від позову про стягнення аліментів з            ОСОБА_2 . Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2018 року визнано нечинним, апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 закрито.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивач в судовому засіданні подала заяву про відмову від позову, то відповідно до статті 373 ЦПК України наявні правові підстави для визнання рішення суду першої інстанції нечинним та закриття апеляційного провадження у справі.   
Узагальнені доводи касаційної скарги
ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом була прийнята її заява про відмову від позову, хоча у неї не було бажання  відмовлятися від позову. Заяву про відмову від позову вона написала під тиском суддів, які, заслухавши пояснення сторін, звернулись до неї із пропозицією відмовитись від позову.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
На адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на вищезазначену касаційну скаргу, у якому відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскільки оскаржувана ухвала апеляційного суду прийнята з додержанням  норм процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 607/15977/18 з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 29 січня 2019 року  ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції заяву про відмову від позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів і закриття апеляційного провадження.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За змістом частин першої, другої, третьої статті 206 ЦПК України  позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.  До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Відповідно до статті 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.
Подання заяви про відмову від позову  є реалізацією позивачем його диспозитивних прав, передбачених нормами ЦПК України.
Установивши, що позивач реалізувала своє право на відмову від позову в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд обґрунтовано прийняв її заяву про відмову від позову з відповідними правовими наслідками. 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права апеляційним судом при постановленні оскаржуваної ухвали.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги про те, що позивач під час розгляду її апеляційної скарги не бажала відмовлятися від позову є неспроможними, оскільки спростовуються її власноручно написаною заявою  від 29 січня 2019 року та аудіозаписом судового засідання від 29 січня 2019 року. 
Крім того, прийняття заяви про відмову від позову та закриття провадження у справі не перешкоджає повторному зверненню позивача з позовом про стягнення аліментів.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
Оскільки оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        М. Є. Червинська

                                                                                                С. Ю. Бурлаков

                                                                                                В. М. Коротун