ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/145/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/828/18 Категорія: 304000000 	Савенко О. М.	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       21 січня 2020 року                                                                        м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар 	Попова М.В.	

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач (скаржник) -  ОСОБА_2 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 07.10.2019 (ухвалене у залі судових засідань Городищенського районного суду о 18 год. 41 хв., повний текст складено 11.10.2019, суддя в суді першої інстанції Савенко О.М.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

27.06.2018 позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі 2 113 830,65 грн. і складається з суми боргу (544779,00 грн.), 3% річних за користування  чужими грошовими коштами (157955,20 грн.), інфляційних втрат (1411097,45 грн.).
В обґрунтування вказав на те, що 20.05.2008 в м. Городище Черкаської області позивач ОСОБА_1 надав позику відповідачу ОСОБА_2 в сумі 7000,00 доларів  США, що еквівалентно станом на 23.06.2018 - 183 672,30 грн., з терміном повернення коштів до 20.08.2008, що підтверджується копією розписки від 20.05.2008. 
В цей же день, 20.05.2008 позивач повторно надав позику відповідачу в сумі 3000,00 доларів США, що еквівалентно станом на 23.06.2018 - 78 716,70 грн., з терміном повернення коштів до 20.09.2009, що підтверджується копією розписки від 20.05.2008. 
Також 20.05.2008 позивач надав ще дві позики позивачу в сумі 10000,00 доларів США, що еквівалентно станом на 23.06.2018 - 262 389,00 грн. з терміном повернення коштів до 20.08.2008 та позику в сумі 20000,00 грн. з терміном повернення коштів до 05.10.2008, що підтверджується копіями розписок від 20.05.2008. 
Станом на 23.06.2018 відповідач не виконав своє зобов`язання за вищевказаними договорам позики перед позивачем і не повернув надані йому кошти на загальну суму 544 778,00 грн. 
За користування наданими грошовими коштами в сумі 17000,00 доларів США, що еквівалентно 446055,30 грн. з терміном повернення до 20.08.2008, відповідач повинен сплатити відсотки з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 20.08.2008 по 23.06.2018, у сумі 1 192 024,92 грн., та відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми (446 055,30 грн.), що складають 131 440,07 грн. 
За користування грошовими коштами в сумі 3000,00 доларів США, що еквівалентно 78 716,70 грн., з терміном повернення до 20.09.2009, відповідач повинен сплатити відсотки з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 20.09.2009 по 23.06.2018, що становить 167 528,26 грн., та відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми (78 716,70 грн.), що становить 20 697,10 грн. 
За користування коштами в сумі 20000 грн., з терміном повернення до 05.10.2008, відповідач повинен сплатити відсотки з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 05.10.2008 по 23.06.2018, що становлять 51 544,27 грн., та відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми (20 000,00 грн.), що становить 5818,03 грн.
Стягнення заборгованості за договорами позики та нарахованих на підставі ст.625 ЦК України платежів є предметом судового розгляду в цій справі.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 07.10.2019 позовні вимоги у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу, яка утворилась у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за розписками про позику грошей  від 20.05.2008 на суму 10000,00 доларів США, від 20.05.2008 на суму 3000,00 доларів США, без дати складення на суму 7000,00 доларів США, і становить згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 13.04.2012 - 160 800,00 грн., у виді встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 152 968,61 грн. та три проценти річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами в розмірі 28 330,81 грн., а всього 181299,42 грн. 
Суд вказав, що у зв`язку з невиконанням відповідачем, як позичальником, своїх зобов`язань по договорах позики він має сплатити на користь позивача нараховані на неї інфляційні втрати та 3 % річних. Також суд зазначив про те, що вимоги про стягнення заборгованості по тілу позики вже вирішено судом в іншій справі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 04.12.2019 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням залишити без задоволення позовні вимоги у справі. Зазначає, що у позовній заяві відсутні посилання на те, що рішенням Городищенського районного суду від 13.04.2012 у справі №2-970/11 з відповідача на користь позивача було стягнуто 160800,00 грн. боргу за вказаними позивачем розписками. Суд вийшов за межі позову, стягнувши кошти, нараховані за прострочення виконання рішення суду про стягнення боргу, у той час як позивач просив стягнути компенсаційні кошти за боргом по розпискам. Суд необґрунтовано відмовив у застосуванні до вимог позивача наслідків спливу строків позовної давності. Спір по договорах позики вже фактично вирішено судом рішенням від 13.04.2012. Нарахування індексу інфляції на кошти, позичені в іноземній валюті, є помилковим. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що відповідно до розписки від 20.05.2008 відповідач ОСОБА_2 взяв у позивача ОСОБА_3 в борг кошти в сумі 10 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 20.08.2008 (а.с.15). На зазначеній розписці вказано курс долара США станом на 20.05.2008 - 4,78 грн., та сума процентів - 5% в місяць. 
Цього ж дня відповідач згідно розписки від 20.05.2008  взяв у позивача в борг кошти в сумі 3000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 20.09.2008 (а.с.16). 
Відповідно до розписки про отримання  20 000,00 грн. без дати, відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказані кошти до 05.10.2008 або по вимозі (а.с.17). 
Згідно розписки про отримання у борг грошей без дати відповідач отримав від позивача 7000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 20.08.2008 (а.с.18). 
Як вбачається зі Свідоцтва про державну реєстрацію ФОП Серії В01 №108680 відповідач здійснював підприємницьку діяльність з 29.11.2006 та відповідно до Свідоцтва про сплату єдиного податку Серії Д №798516 має вид діяльності - роздрібна торгівля  побутовими товарами та їх ремонт (а.с.48), що підтверджується  також звітами суб`єкта малого підприємства - фізичної особи платника єдиного податку, за період з четвертого кварталу 2007 року по другий квартал 2010 року. 
Згідно Договору оренди нежилого приміщення від 15.06.2008 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди нежилого приміщення в АДРЕСА_1 (а.с.53-54). Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і прийняття приміщення в користування за Актом приймання-передачі і діє протягом одинадцяти місяців. Якщо одна із сторін в термін 20 днів до закінчення дії цього Договору не заявить письмово про намір його розірвати, то Договір автоматично пролонгується на наступні одинадцять місяців на тих же умовах. Розмір місячної плати становить 3000,00 грн. (а.с.53-54). 
Згідно акту прийому-передачі матеріальних цінностей і майна без дати і підпису ПП ОСОБА_2 передає у власність ПП ОСОБА_1 матеріальні цінності і майно відповідно до переліку, зазначивши курс долара США 8,35 грн. (а.с.55). Вказаний акт прийому-передачі матеріальних цінностей і майна сторонами не підписаний. 
Відповідно до видаткового касового ордеру №865 від 23.07.2008 ОСОБА_1 на підставі повернення боргу видано 1700,00 грн. (а.с.56) та вказано  кому видати, підстава повернення та сума, але не зазначено хто саме видав кошти та на підставі якого документу. 
Крім того, згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 13.04.2012 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з відповідача 160 800,00 грн. боргу та судові витрати в сумі 1608,00 грн. (а.с.69-70). Це рішення суду набрало законної сили.
Відповідно до відповіді Городищенського РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області від 04.12.2018 №8142 на примусовому виконанні в ДВС перебував виконавчий лист №2302/3011/11 від 21.05.2012, виконавче провадження №37969391, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 162 408,00 грн. (а.с.87). 
18.12.2013 вищезазначений виконавчий лист був повернутий стягувачу згідно п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність майна в боржника). 
Як вказав позивач, оскільки зобов`язання за вищевказаними договорами позики боржником не виконані, у зв`язку з чим просив суд стягнути на його користь суму основного боргу а також вказував, що на підставі ст.625 ЦК України, з позичальника на користь позикодавця мають бути стягнуті, крім тіла боргу, нараховані 3% річних та інфляційні втрати з моменту прострочення боржником виконання зобов`язання за кожним окремо із договір позики до звернення його з цим позовом до суду.
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами.
За положеннями ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Крім того, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За правовими висновками ВС від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц та ВСУ від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17 індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Отже, оскільки в цій справі йде мова прострочення виконання зобов`язання визначеного саме в іноземній валюті - доларах США, вимоги про стягнення індексу інфляції в такому випадку задоволені бути не можуть, адже іноземна валюта індексації (захисту від знецінення) не підлягає.
За таких обставин відповідні позовні вимоги та висновки суду першої інстанції в цій справі про необхідність стягнення з відповідача інфляційних втрат є помилковими та такими, що суперечать правовим висновкам ВС від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц та ВСУ від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17.
Відповідно, в цій частині апеляційні доводи скаржника заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції в цій частині вимог підлягає до скасування з винесенням нового, яким в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання зобов`язання необхідно відмовити.
Далі, відповідно до позиції ВП ВС у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
За умови існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики та факту невиконання позичальником відповідних зобов`язань перед позикодавцем, врахували встановлену ст.204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті ст.ст.524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові ВСУ від 06.06.2012 №6-49цс12.
У ч.2 ст.625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Крім того, в правовому висновку ВП ВС, який наявний у постанові від 04.06.2019 у справі №926/190/18, йдеться про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
З системного аналізу вищевикладених норм права, правових висновків ВП ВС та фактичних обставин цієї справи, встановлених при судовому розгляді, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивач у справі на підставі положень ст.625 ЦК України вправі нараховувати до стягнення з відповідача (боржника) у зв`язку з простроченням виконання ним грошового зобов`язання, що виникло з розписки від 30.07.2014, інфляційні втрати та 3 % річних за період часу, в якому мало місце прострочення без урахування наявності судового рішення, яким стягнуто саму заборгованість, адже вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (в цій справі - наявність боргових розписок) - постанова ВП ВС від 04.06.2019 у справі №926/190/18.
Отже висновки суду першої інстанції про те, що підставою для виникнення грошового зобов`язання, за яким має місце прострочення боржника, є судове рішення про стягнення боргу по розпискам від 30.07.2014, є такими, що зроблені за неправильного застосування норм матеріального права - ст.625 ЦК України. 
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог позивача в цій частині позову та стягнення 3% річних за період часу, коли існує прострочення договірного зобов`язання до моменту його фактичного належного виконання, за умови дійсності правочину, яким воно встановлене.
Так як в цій справі відповідні договори позики є чинними, позовні вимоги про стягнення 3% річних заслуговують на увагу.
Апеляційний суд вважає, що в цьому випадку не матиме місце вихід за межі позовних вимог, адже з доводів позивача вбачається, що позовні вимоги стосуються саме факту прострочення позичальником своїх зобов`язань, що вбачаються з боргових розписок.
Одночасно апеляційний суд враховує, що відповідачем заявлено вимоги про застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог у цій справі.
Відповідно до положень ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; ст. 266 ЦК України - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Оскільки прострочення повернення коштів з боку позичальника вперше виникло у 2008 році, однак відповідні позовні вимоги позивачем заявлено 27.06.2018, апеляційний суд констатує факт пропуску позивачем строків позовної давності для пред`явлення відповідних позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу позики та щодо стягнення 3 % річних по борговим розпискам, щодо яких пред`явлено вимоги в цій справі.
Одночасно позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають до задоволення за 3 роки, що передують зверненню з цим позовом до суду, тобто за період часу з 27.06.2015 по 27.06.2018. Таким чином відповідні доводи скаржника в цій справі є слушними.
Такі висновки апеляційний суд робить, враховуючи факт невиконання позичальником своїх договірних зобов`язань перед позикодавцем, що сторонами у справі під сумнів не ставиться.
Отже з відповідача на користь позивача має бути стягнуто: 
- за розпискою про позику 3000,00 доларів США - 270,49 3% річних;
- за розпискою про позику 7000,00 доларів США - 631,15 3% річних;
- за розпискою про позику 10000,00 доларів США - 901,64 3% річних;
а всього 1803,28 доларів США.
Зазначена заборгованість підлягає до стягненню в іноземній валюті, в якій вона виникла, що відповідає правовому висновку ВП ВС у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц , згідно до якого вбачається, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. 
Оскільки вказаними договорами позики не встановленого іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ, як про те просить позивач, у суду підстав не має, що відповідає правовому висновку ВП ВС у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц.
У задоволенні решти вимог про стягнення 3 % річних слід відмовити у зв`язку з пропуском строків позовної даності для їх пред`явлення суду.
Також апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення тіла позики за розписками щодо 3000,00, 7000,00 та 10000,00 доларів США, адже таку заборгованість уже стягнуто.
Доводи скаржника про не зазначення позивачем факту вирішення його вимог про стягнення заборгованості по договорам позики рішенням Городищенського районного суду від 13.04.2012 у справі №2-970/11 та про те, що суд вийшов за межі позову, стягнувши кошти, нараховані за прострочення виконання рішення суду про стягнення боргу, у той час як позивач просив стягнути компенсаційні кошти за боргом по розпискам, не свідчать про неможливість стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних по договорах позики у межах 3-річного строку позовної давності, адже відповідні правовідносини на підставі цих правочинів продовжують існувати, свої грошові зобов`язання належним чином позичальник перед позикодавцем не виконав, отже останній має право вимагати стягнення компенсаційних коштів у вигляді 3% річних, що відповідає положенням ч.2 ст.625 ЦК України.
З цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що спір по договорах позики вже фактично вирішено судом рішенням від 13.04.2012, адже грошові зобов`язання сторона договору не виконала у зв`язку з чим і має сплатити 3% річних, що скаржник не спростовується.
Також апеляційний суд не погоджується з вимогами апелянта про скасування рішення суд першої інстанції в повному обсязі, в тому числі і в частині відмови суду в задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 20000 згідно розписки з терміном повернення до 05.10.2008 року, оскільки суд в даному випадку прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні цих вимог, які не були предметом судового розгляду згідно Городищенського районного суду від 13.04.2012 у справі №2-970/11, в зв`язку з пропуском стороною загальних строків позовної даності.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення у цій частині, враховуючи наступне.
Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції позивач не сплатив (ухвалою суду від 20.07.2018 сплату судового збору відстрочено до вирішення спору у справі). Від його сплати він не звільнений. За положеннями п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи розмір майнових вимог позивача (2 113 830,65 грн.), він мав сплатити 8810,00 грн. судового збору.
Скаржник судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді не сплатив (ухвалою апеляційного суду від 12.12.2019 сплату судового збору відстрочено до вирішення спору).
За розгляд справи в апеляційному суді має бути сплачено 13215,00 грн. судового збору, що відповідає приписам п.6 ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір»
Доказів понесення витрат на правничу допомогу скаржник апеляційному суду всупереч положень ч.1 ст.81 ЦПК України не надав.
Отже на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог у справі (на 2,24%), із позивача на користь державного бюджету слід стягнути (13215,00 грн. + 8810,00 грн.) * 97,76 % (пропорційно до частки позовних вимог у задоволенні яких відмовлено) = 21531,64 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
З відповідача на користь державного бюджету слід стягнути (13215,00 грн. + 8810,00 грн.) * 2,24 % (пропорційно до частки задоволених позовних вимог) = 493,36 грн. судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.
З відповідача на користь позивача слід стягнути 4500,00 грн. * 2,24 % = 100,80 грн. витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 07.10.2019 у даній справі в тій його частині, якою задоволено позовні вимоги та розподілено судові витрати, слід змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права ( ч.2 ст.625 ЦК України) та процесуального права, а також скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення індексу інфляції з винесенням нового рішення в цій частині позовних вимог про відмову в їх задоволенні, при цьому, в тій частині судового рішення, якою в задоволенні позовних вимог було відмовлено, рішення суду слід залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.
Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 07.10.2019 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - в частині задоволення позовних вимог: змінити  в частині визначення розміру 3% річних, судових витрат та скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення індексу інфляції .
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання зобов`язання - відмовити.
Стягнути із  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 3% річних в сумі 1803,28 доларів США
Стягнути із  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 100,80 грн. витрат на правничу допомогу.
Стягнути із  ОСОБА_2 на користь державного бюджету 493,36 грн. судового збору.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь державного бюджету 21531,64 грн. судового збору.
У решті рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 07.10.2019 в цій справі - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
       
Повну постанову складено 23.01.2020. 

Суддя - доповідач 

Судді