Єдиний унікальний номер 236/4111/19 
Номер провадження 22-ц/804/942/20        

Головуючий у 1 інстанції Саржевська В.І.                                            Єдиний унікальний номер 236/4111/19 
Доповідач  Папоян В.В.                                                                            Номер провадження 22-ц/804/942/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

24 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Біляєвої О.М., Тимченко О.О., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у цивільній справі №236/4111/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації при звільненні (головуючий у 1 інстанції суддя Саржевська І.В., повний текст рішення складено 27 грудня 2019 року), 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» (попередня назва - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування вимог зазначила, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, останній час працювала на посаді інженера  охорони та захисту лісу ІІ категорії. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2339,38 грн., заробітну плату за час вимушеного простою за період березень-липень 2017 року в сумі 14797,06 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 6299,41 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 6833,70 грн., а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати.
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 12 671,62 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 6299,41 грн., компенсація за невикористані дні відпустки в сумі 6833,70 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 5238,36 грн. В іншій частини позовних вимог відмовлено за відсутністю підстав. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум. 
Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 лютого 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем не було подано апеляційну скаргу на судове рішення щодо позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції  - зміні з наступних підстав.
Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 позивач працювала на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», у вагонному депо Луганськ. Згідно наказу №05-ос від 23.08.2016 року була прийнята у ВП «Луганська дистанція захисних лісонасаджень» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» інженером з охорони лісу 2 категорії у порядку переведення з вагонного депо Луганськ ДП «Донецька залізниця».
Наказом начальника ВП «Луганська дистанція захисних лісонасаджень» від 17.03.2017 року № 55 було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року. Пунктом 2 цього наказу визначено, що на час простою працівникам приходити на свої робочі місця згідно графіку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». У разі неявки робітника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити. Згідно п. 3 наказу оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. На весь період простою організувати облік явки робітників та своєчасно повідомляти робітників про відновлення роботи у повному обсязі. 
Відповідно до табелів обліку використання робочого часу за період з квітня по липень 2017 року (які підписані інспектором з кадрів ОСОБА_2 , керівником виробничого підрозділу ОСОБА_5., головним бухгалтером ОСОБА_6 ) убачається, що позивач у квітні 19 днів (152 години) знаходилась у простої, у травні - 20 днів (159 годин) простою, у червні - 20 днів (159 годин простою), у липні - 11 днів  (88 годин) простою. 
Дані щодо днів знаходження позивача у простої, зазначені у табелях, співпадають з даними, що зазначені у розрахункових листках та підтверджуються копією Журналу обліку приходу-уходу з роботи працівників дистанції (контори), які знаходяться на простої, за спірний період.
Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 2727-ОС  від 17.07.2017 року ОСОБА_1 (табельний номер 0022) з 17.07.2017 року звільнена з посади інженера з охорони та захисту лісу 2 категорії ВП «Луганська дистанція захисних лісонасаджень» за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений запис у її трудовій книжці. Згідно із наказом про припинення трудового договору при звільненні ОСОБА_1 сплачується компенсація за 30 днів відпустки та вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даний наказ підписаний першим заступником начальника дирекції залізничних перевезень ОСОБА_3
Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.
Частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по оплаті праці, суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату за час простою за період з квітня по липень 2017 року, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати за час простою за період з квітня по липень 2017 року, заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та суми вихідної допомоги при звільненні підлягають задоволенню.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника. 
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Згідно з наказом від 17.03.2017 року № 55 встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 20.03.2017 року для всіх працівників ВП «Луганська дистанція захисних лісонасаджень». Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи. 
З матеріалів справи убачається, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 22) становив 5394грн. на місяць., тобто оплата праці за час простою на місяць відповідно становить 3596 грн.
Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає,  що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).
Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Відповідно до наказу № 2727-ОС від 17.07.2017 року передбачена виплата позивачу одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку.
Відповідачем не оспорюється  факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року, також не оспорюється наявність наказів про простій та звільнення. 
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог, оскільки право позивача на отримання спірних виплат підтверджується матеріалами справи. У тому числі наказом «Про припинення трудового договору» № 1617-ОС від 17.07.2017, табелями обліку використання робочого часу. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно діючого трудового законодавства за підписом керівника структурного підрозділу, інспектора з кадрових питань та бухгалтера. Відповідачем не надано до  суду доказів, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі не мали відповідних повноважень, питання щодо визнання недійсною печатки виробничої одиниці не вирішувалося. Викладені у табелях відомості співпадають з  журналом обліку приходу-уходу з роботи працівників дистанції які знаходяться на простої.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу, а також, що з квітня по липень 2017 року їй нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, нею були надані розрахункові листи, згідно яких  за квітень 2017 року їй було нараховано 3596, 18 грн. оплати простою, за травень - 3596,18 грн. оплати за час простою, за червень 2017 року - 3596,18 грн. оплати за час простою, за липень - 1883,71 грн. оплати за час простою, а також компенсація за 30 днів невикористаної відпустки у розмірі 6833,70 грн., та вихідна допомога при звільненні у розмірі 6299,41 грн. 
Апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії. 
Також апеляційний суд не приймає довідку №ДНЛугДонФілія-725/1276 від 19.12.2019 року, що надана відповідачем та з якої убачається відсутність нарахувань заробітної плати позивачу за період з квітня по липень 2017 року, оскільки вона суперечить сукупності інших доказів у справі.
Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючі заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що  обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини. Які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Поняття доказів розкрито у частині першій  статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період. 
У даному випадку саме відповідач повинен довести сплату належних позивачу сум та відсутність заборгованості перед ним. 
Та щодо доводу апеляційної скарги про неналежність поданих позивачем доказів, які не є первинними документами, та неможливість  стягнення заявлених сум через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що  письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору», табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листи (табуляграми), журнали обліку робочого часу, які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем.  Ані до суду першої, ані апеляційної інстанції відповідачем не було надано будь-яких належних доказів щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства, чи що на час складання цих документів відповідальні особи не мали повноважень.
Таким чином, посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що  обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин відсутність на підприємстві первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Ураховуючи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову, оскільки факт роботи позивача у спірний період, наявність та розмір заборгованості відповідач не спростував  належними доказами.
Суд першої інстанції також вірно зазначив, що заборгованість по оплаті простою за спірний період у загальній сумі 12671,62 грн., заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки  у сумі 6833,70 грн., та вихідної допомоги у сумі 6299,41 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). 
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). 
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). 
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). 
Оскільки затримка у виплаті належної позивачу заробітної плати складає більше одного місяця, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини грошових доходів.
Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). 
Проте розраховуючи суму компенсації втрати частини грошових доходів, суд першої інстанції не врахував, що сума компенсації обчислюється з грошового доходу за відповідний місяць вже після утримання податків і обов`язкових платежів (ПДФО 18%, військового збору 1,5%), крім того, допустив помилки у розрахунках та не обрахував компенсацію за кожен місяць окремо, що призвело до невірного розрахунку компенсації втрати частини грошових доходів.
Компенсація втрати частини грошових доходів за квітень-липень 2017 року у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін становить  4393,47 грн. ((2894 грн. х 0,24коефіцієнта приросту споживчих цін за період з квітня 2017 року по грудень 2019 року = 694,75 грн.)+(2894,78 грн. х 0,225 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з травня 2017 року по грудень 2019 року = 651,33 грн.)+(2894,78 грн. х 0,205 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з червня 2017 року по грудень 2019 року = 593,43 грн.)+(12088,47 грн. х 0,203 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з липня 2017 року по грудень 2019 року = 2453,96 грн.).
Отже, з урахуванням зазначено рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа, що подала позов про стягнення заробітної плати, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 653,50 грн. за подання позовної заяви та компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 27,43 грн. за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави різницю у сплаті судового збору у розмірі 626,07 грн. 
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суми компенсації  втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та розподілу судових витрат змінити, викласти абзаци другий та п`ятий рішення у наступній редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»  на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 12 671,62 (дванадцять тисяч шістсот сімдесят одна) грн.62 коп., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 6299 (шість тисяч двісті дев`яносто дев`ять) грн. 41 коп., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 6833 (шість тисяч вісімсот тридцять три) грн. 70 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 4393 (чотири тисячі дев`ятсот три) грн. 47 коп.  
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 626 грн 07 коп.»
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

            Судді:                                                                                     В.В. Папоян

                                                                                                           О.М. Біляєва 

                                                                                                          О.О. Тимченко