Ухвала
Іменем України
 
04 лютого 2020 року
м. Київ       
 
справа № 760/28547/18
провадження № 51-5995ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів:                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2019 року ОСОБА_4  засуджено:
за ч. 1 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 1 рік;
за ч. 3 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 
6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 2 роки. 
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у відшкодування шкоди: матеріальної - 42025,11 грн, моральної - 50000 грн. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що з 13 червня 2016 року працюючи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на посаді приймальника замовлень, з покладенням на неї повної індивідуальної відповідальності на підставі відповідного договору, привласнила товарно-матеріальні цінності, що перебували у її віданні, за наступних обставин. 
На початку вересня 2016 року ОСОБА_4 , перебуваючи на робочому місці за адресою: вул. Липківського, 1 в м. Києві, переслідуючи корисливий мотив, умисно привласнила один золотий ланцюжок 585 проби загальною вагою 29,9 г оціночною вартістю 20153,23 грн.
Крім того, на початку жовтня 2016 року обвинувачена, перебуваючи на робочому місці за адресою: вул. Липківського, 1 в м. Києві, переслідуючи корисливий мотив, умисно, повторно привласнила один золотий ланцюжок 585 проби загальною вагою 36,79 г оціночною вартістю 21871,88 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 рокуапеляційні скарги захисника та прокурора задоволено, вирок Солом`янського районного суду 
м. Києва від 10 липня 2019 року щодо ОСОБА_4 змінено та пом`якшено їй покарання.
Ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженою до покарання:
за ч. 1 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю строком на 1 рік;
за ч. 3 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання із випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, та покладено обов`язки передбачені ст. 76 КК України.
У касаційній скарзі прокурор посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував положення ст. 75 КК України, не навів належних мотивів для її застосування, при призначенні покарання не в повній мірі врахував суспільно небезпечні дії засудженої, а також обставини, які характеризують її особу. Вважає, що судом апеляційної інстанції безпідставно визнано обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Дане кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалось за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації її дій за ч. ч. 1, 3 ст. 191 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальністьапеляційним судомє необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання 
ОСОБА_4 , суд врахував конкретні обставини вчиненого злочину, його ступінь тяжкості, визнання вини, як обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу винної, яка після вчинення інкримінованих злочинів була притягнута до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 185 КК України, що свідчить про її схильність до вчинення корисливих злочинів, завдану матеріальну шкоду потерпілій не відшкодувала, не покаялась, думку представника потерпілої про призначення покарання пов`язаного з позбавленням волі, та прийшов до висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті інкримінованих злочинів, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю на певний строк.
Змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції не врахував в повній мірі характеризуючі дані ОСОБА_4 , яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, проживає з сином. 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано встановив обставинами, які пом`якшують покарання, - визнання вини в повному обсязі, щире каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, дійшла висновку про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що в достатній мірі забезпечить її виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судового рішення, касаційним судом не встановлено. 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3