ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/6621/16-ц
провадження № 61-12427св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Аніщенка Богдана Сергійовича, який діє на підставі довіреності в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року в складі судді Демидової С. О. та на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Красвітної Т. П., Пищиди М. М., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» та з урахуванням уточнень позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN01000727625857 в сумі 100 000 доларів США, 21 895,89 доларів США процентів за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року, 735 335,31 доларів США пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року до 06 листопада 2016 року та 8 063,01 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року; грошові кошти за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN25000727625041 в сумі вкладу 50 000 доларів США; 10 947,94 доларів США процентів за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року, 367 667,65 доларів США пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року до 06 листопада 2016 рік, 4 031,51 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02 серпня 2012 року вона та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали 2 договори банківського вкладу: № SAMDN01000727625857, відповідно до умов якого позивач зробила вклад у розмірі 100 000 доларів США на строк до 02 серпня 2013 року зі сплатою 10 % річних, та договір № SAMDN25000727625041, відповідно до умов якого позивач зробила вклад у розмірі 50 000 доларів США на строк до 02 серпня 2013 року зі сплатою 10 % річних. 
 
На відповідних банківських рахунках позивача наявні грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США та 50 000 доларів США. 
 
У зв`язку з припиненням функціонування відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим з березня 2014 року банк заблокував рахунки позивача та припинив нарахування процентів.
 
11 квітня 2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про повернення суми вкладів, проте банк зазначені вимоги не виконав та грошові кошти не повернув.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення депозитних вкладів, виплату процентів та стягнення штрафних санкцій задоволено.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року №SAMDN01000727625857 100 000 доларів США вкладу, 21 895,89 доларів США процентів за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року, 735 335,31 доларів США пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року до 06 листопада 2016 року, 8 063,01 доларів США як 3% річних за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором строкового вкладу № SAMDN25000727625041 від 02 серпня 2012 року 50 000 доларів США вкладу, 10 947,94 доларів США процентів за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року, 367 667,65 доларів США пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року до 06 листопада 2016 року, 4 031,51 доларів США як 3% річних за період з 02 березня 2014 року до 06 листопада 2016 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договорами банківського вкладу, не повернув позивачу вклади та проценти за користування належними позивачу коштами, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладів, процентів по ним та штрафних санкцій.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 6 402,74 доларів США 3% річних за період з 02 березня 2014 року до 18 квітня 2016 року за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN01000727625857 та 3 201,37 доларів США 3 % річних за період з 02 березня 2014 року до 18 квітня 2016 року за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN25000727625041 скасовано, в задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що початком порушення банком зобов`язання стала дата 19 квітня 2016 року, і саме з цієї дати, а не з 02 березня 2016 року, слід нараховувати 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України. З урахуванням сум вкладів та періоду порушення зобов`язань по ним стягненню в цій частині підлягають 1 660,27 доларів США як 3% річних за період з 19 квітня 2016 року до 06 листопада 2016 року за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN01000727625857 та 830,14 доларів США як 3 % річних за період з 19 квітня 2016 року до 06 листопада 2016 року за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN25000727625041. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У лютому 2018 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Аніщенко Б. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі, зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року до завершення розгляду касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав належним чином оформлені оригінали договорів та документів про внесення коштів на депозитні рахунки АТ КБ «ПриватБанк», не надав доказів залишку грошових коштів на банківських рахунках на момент його звернення до суду, копії виписок є неналежними доказами, оскільки ніким не підписані та не завірені. Позивач не довів всі складові цивільно-правової відповідальності відповідача для застосування санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. Посилання позивача на те, що вона неодноразово зверталась до банку з заявою про видачу їй вкладів, не відповідають дійсності, оскільки єдиною заявою позивача було узгодження дня та місця видачі коштів. 
 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу
 
02 травня 2018 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 02 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договорибанківського вкладу № SAMDN01000727625857 на суму 100 000 доларів США на строк до 02 серпня 2013 року зі сплатою 10% річних та №SAMDN25000727625041 на суму 50 000 доларів США на строк до 02 серпня 2013 року зі сплатою 10 % річних.
 
Умовами договорів передбачено, що у випадку якщо вкладник не заявив про повернення вкладу, договір продовжується ще на один строк. Договір продовжується неоднократно без явки вкладника. Дія договору припиняється з виплатою вкладнику суми вкладу та процентів.
 
11 квітня 2016 року позивач направила відповідачу вимогу про повернення суми вкладу після закінчення двох банківських днів з дня отримання вимоги. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення банк зазначену вимогу отримав 14 квітня 2016 року, вклади не повернув. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права
 
Оскаржувані судові рішення не в повній мірі відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.
 
Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Частиною другою статті 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладів, процентів за цими вкладами та пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 19 квітня 2016 року до 06 листопада 2016 року та 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами були укладені договори банківського вкладу (депозиту), факт внесення грошових коштів підтверджується квитанцією, яка містить всі необхідні реквізити, позивач звертався до відповідача з вимогою повернути вклад, проте ці вимоги виконані не були.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити за весь час прострочення, зокрема, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Встановлено, що 11 квітня 2016 року позивач направила відповідачу вимогу про повернення суми вкладу після закінчення двох банківських днів з дня отримання вимоги. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення банк зазначену вимогу отримав 14 квітня 2016 року.
 
За таких обставин, правильним є висновок апеляційного суду про те, що відповідальність відповідача щодо сплати 3 % річних наступає після дати, зазначеної у вимозі позивача про повернення суми вкладів, яка отримана банком. 
 
Доводи касаційної скарги щодо не поширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів» суперечать нормам законодавства та встановленим обставинам.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення (постанова Верховного СудуУкраїни від 11 травня 2016 року в справі №6-37св16).
Не відійшла від цієї позиції і Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зробила висновок, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довела факт неодноразового звернення із заявою про повернення коштів, спростовані встановленими обставинами, а саме що 11 квітня 2016 року позивач надіслала вимогу банку про видачу вкладу та нарахованих процентів, яку банк отримав 14 квітня 2014 року.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що позивач не надала належним чином оформлені оригінали договорів та документів про внесення коштів на депозитні рахунки ПАТ КБ «ПриватБанк», а також докази залишку грошових коштів на банківських рахунках на момент її звернення до суду та що копії виписок є неналежними доказами, оскільки ніким не підписані та не завірені, суперечать встановленим судами обставинам справи, відповідно до яких оригінали таких документів досліджені у судовому засіданні судами першої та апеляційної інстанцій.
 
У касаційній скарзі представник банку зазначає, що розмір неустойки істотно перевищує розміри вкладів.
 
Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та від 12 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 вказано, що положення частини третьої статті 551 ЦК України дає право суду, у тому числі касаційному, зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
 
Констиційний суд України у своєму рішенні № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що захист від зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є розумність.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у зв`язку з несвоєчасним поверненням вкладів та нарахованих процентів за договорами строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN01000727625857 та № SAMDN25000727625041 підлягає стягненню 750 000 доларів США та 367 667,65 доларів США пені у розмірі 3 % від суми вкладу та нарахованих процентів за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що станом на 20 лютого 2017 року становить 20 074 653,96 грн та 10 037 326,85 грн відповідно.
 
Отже, висновок судів про стягнення з банку на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж ушестеро перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав принципу розумності. Ураховуючи викладене та встановлені судами обставини щодо ступеня та причин не виконання зобов`язань банком, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені з 750 000 доларів США, що еквівалентно 20 074 653,96 грн, до 500 000 грн та з 367 667,65 доларів США, що еквівалентно 10 037 326,85 грн, до 250 000 грн.
 
За таких обставин рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року про залишення його без змін в частині позовних вимог про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання підлягає зміні.
 
У частині інших позовних вимог оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
   
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Аніщенка Богдана Сергійовича, який діє на підставі довіреності в інтересах публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», задовольнити частково. 
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року в частині позовної вимоги про стягнення пені за прострочення повернення вкладу за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN01000727625857 змінити, зменшивши її розмір з 750 000 доларів США, що еквівалентно 20 074 653,96 грн, до 500 000 грн. 
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року в частині позовної вимоги про стягнення пені за прострочення повернення вкладу за договором строкового вкладу від 02 серпня 2012 року № SAMDN25000727625041 змінити, зменшивши її розмір з 367 667,65 доларів США, що еквівалентно 10 037 326,85 грн, до 250 000 грн. 
 
В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2017 року та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                          В. І. Крат
 
Судді                                                                                                       Н. О. Антоненко
 
      І. О. Дундар
 
      Є. В. Краснощоков 
 
      М. М. Русинчук