ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1887/20 Справа № 2-219/11 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Пищиди М.М.
 
суддів - Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.
 
за участю секретаря судового засідання - Бондаренка В.В.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства культури "Дніпропетровський академічний театр Опери та балету", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення вини та наклепу, зобов`язання вчинити дії, встановлення, відшкодування та індексацію моральної шкоди, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2007 року позивач звернувся до суду з позовом до ОКПК "Дніпропетровський академічний театр Опери та балету", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення вини та наклепу, зобов`язання вчинити дії, встановлення, відшкодування та індексацію моральної шкоди
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що від 1999 року він працював керівником буфету ОКПК «Дніпропетровський академічний театр опери та балету», набувши для цього статус фізичної особи-підприємця. 
До цього часу позивач працював у театрі 23 роки. 
У липні 2005 року позивача було звільнено, а роботу буфета - зупинено, у зв`язку з чим позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з відповідним позовом. 
17 серпня 2006 року під час розгляду справи судом, представником відповідача було надано копію підробленого протоколу засідання адміністрації і профспілкового комітету театру від 02 березня 2004 року , який містив відомості про незадовільну роботу буфета, що паплюжили честь та ділову репутацію позивача. 
Таким чином, відповідачем було зведено наклеп, а неправдиву інформацію було поширено у судовому засіданні в господарській справі, у виді надання сфальшованого доказу, відповідних пояснень і згодом - у листі відповідача, адресованому управлінню культури Дніпропетровської міської ради. 
Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом (з урахуванням уточнень) встановлення вини належного відповідача у поширенні наклепу, установлення наклепу, зобов`язання відповідачів відкликати наклеп з управління культури Дніпровської міської ради та вибачитись за його поширення, установлення заподіяння позивачеві моральної шкоди діями належного відповідача в сумі 44 884,36 грн., її стягнення, індексацію моральної шкоди на день ухвалення рішення судом (т. 1 а.с. 1, 4 - 9, 32, 152 - 157, т. 2 а.с. 18 - 26, 81, 82, 108 - 117).
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено (т.3, а.с.86-87).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (т.3, а.с.118-128).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що заявлений у справі позов полягає у захисті честі й ділової репутації позивача. Порушення права позивача відбулося 17 серпня 2006 року під час розгляду господарським судом Дніпропетровської області справи, коли представник відповідача надав суду копію протоколу засідання адміністрації і профспілкового комітету театру від 02 березня 2004 року, що містив відомості про незадовільну роботу буфета.
       Також, встановлено, що позивач, у тому числі, звернувся до суду з вимогами про встановлення вини належного відповідача, встановлення наклепу, встановлення заподіяння моральної шкоди, індексацію моральної шкоди, які не входять до кола способів захисту порушеного права.
       Решта вимог (зобов`язання відкликати наклеп та вибачитись за його поширення, стягнення компенсацію заподіяної моральної шкоди з належного відповідача) також є такою, що не може бути задоволена, оскільки висунута без дотримання принципу диспозитивності.
       Так, сформулювавши зазначені вимоги, позивач по суті переклав на суд обов`язок з визначення особи (осіб), винної у порушенні його права, попри те, що такий обов`язок згідно з процесуальним законом притаманний винятково ініціатору звернення до суду з позовом - позивачеві.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
       Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає. 
       Статті 3, 28 Конституція України визнають честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності.
       За положеннями ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.
       Відповідно до роз`яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.
       Колегія суддів зазначає, що суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.
       Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 ЦК, яка встановлює, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлений у справі позов через невірно обраний спосіб захисту порушеного права задоволенню не підлягає.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
Судді: