ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/629/20 Справа № 205/7898/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю, - 

                                В С Т А Н О В И Л А:
31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю. Просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою власністю (а.с.1-3).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю, – відмовлено (а.с.73-76).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.83-89).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що з 28 серпня 1987 року по 22 березня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2002 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4-5).
Факт припинення між сторонами сімейних відносин з 1994 року підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2002 року (а.с.4).
30 червня 2006 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено шлюб, про що свідчить відмітка в паспорті позивача (а.с.8). ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про встановлення батьківства від 13.05.1998 року (а.с.6).
28 жовтня 1997 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12).
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості, безпідставності та недоведеності.
Проте, погодитися з таким висновком колегія суддів не може. 
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У відповідності до ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ч.6 ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, спільне майно його членами не придбавалося, суд, відповідно до ч. 6 ст. 57 СК ( 2947-14 ), може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.
Аналогічні положення передбачені ст. 28 КпШС України, якою встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. 
Як вбачається з митної декларації від 16 вересня 1997 року та банківської квитанції про ввезення з-за кордону коштів, позивач отримав від родичів 10000 доларів США.
Договір купівлі-продажу спірної квартири підписано 28 жовтня 1997 року. Продаж вчинено за 9117 грн.(а.с.12).
Факт припинення шлюбних відносин з 1994 року, встановлено рішенням суду від 22 березня 2002 року, яке набрало законної сили та не оскаржувалося сторонами (а.с.4-5).
З урахуванням наведених обставин, позивач належними доказами довів, що для придбання спірної квартири він вніс власні кошти, тому колегія суддів дійшла висновку про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру.
З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню та з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2019 року — скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю — задовольнити.
Визнати квартиру за АДРЕСА_1 , особистою власністю ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: