Ухвала
Іменем України 
03 лютого 2020 року
м. Київ
справа №  646/1257/18
провадження №  51-457 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , без визначеного фактичного місця проживання, раніше 
не судиму, 
засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винною в тому, що вона 09 січня 
2018 року о 13 год. 50 хв. знаходячись у підвальному приміщенні 1-го під`їзду будинку АДРЕСА_2 , в якому вона та її знайомий ОСОБА_6 тимчасово проживали, в ході сварки з останнім на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, завдала двох ударів ножем у праву нижню кінцівку та одного удару ножем у ліву нижню кінцівку ОСОБА_6 , чим заподіяла колото-різане поранення правого стегна з ушкодженням артерії, що ускладнилося розвитком гострої крововтрати, недокрів`ям внутрішніх органів та крововиливами під внутрішню оболонку серця, у результаті чого протягом перших десяти хвилин потерпілий помер. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій 
ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення на підставах невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої й призначити останній покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Стверджує, що призначене ОСОБА_5 покарання є явно несправедливим через його суворість, оскільки судами не було враховано, що засуджена фактично виросла без батька і матері, її вихованням займалася бабуся. Зазначає, що зменшення строку покарання у виді позбавлення волі до 3 років може прискорити процес виправлення ОСОБА_5 , дасть можливість усвідомити її роль у суспільстві, після звільнення з місць позбавлення волі примиритися зі своєю пристарілою бабусею, а також працевлаштуватися 
та влаштувати своє особисте життя.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження             та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла                    висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та кваліфікація її дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, 
які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК 
є тяжким, а також те, що ОСОБА_5 в силу ст. 89 КК раніше не судима, не працює, має місце реєстрації, за яким більше дванадцяти років не проживає, на обліку 
у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відповідно до висновку судового-психіатричного експерта № 87 від 29 січня 2018 року страждає на хронічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю, але може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, суд визнав та врахував обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також обставини, що пом`якшують покарання – каяття засудженої та намагання надати потерпілому медичну допомогу безпосередньо після вчинення злочину шляхом виклику швидкої медичної допомоги, а також те, що злочин став наслідком домашнього насильства, у зв`язку з чим знайшов підстави для застосування ст. 69 КК й призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги захисника, дав на них мотивовану відповідь 
й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, призначеного засудженій із застосування ст. 69 КК, у виді позбавлення волі строком на 5 років та не знайшов підстав для зменшення цього строку, залишивши апеляційну скаргу захисника, яка за змістом аналогічна його касаційній скарзі, без задоволення.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженої 
та попередження вчинення неюнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання. 
Таким чином, доводи захисника про призначення ОСОБА_5 явно несправедливого покарання через його суворість є необґрунтованими. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                          ОСОБА_3