Постанова                              
Іменем  України
 
18 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 363/3498/16-ц
провадження № 61-31995св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Писаного Дениса Олександровича на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2017 року в складі судді Баличевої М. Б. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Мельника Я. С., 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), у якому просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк»на її користь заборгованість у розмірі 26 430,97 грн, пеню у розмірі 628,08 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» на її ім`я відкрито картковий рахунок №  НОМЕР_1 та видана емітована кредитна картка із кредитним лімітом у розмірі 15 000 грн. Позивач користувалась зазначеним картковим рахунком та станом на 06 липня 2015 року мала заборгованість перед банком за цим рахунком у розмірі 5 313,31 грн. 06 липня 2015 року внаслідок вчинення невідомими особами шахрайських дій з карткового рахунку позивача було списано 9 458,80 грн та сплачено послуги за переказ коштів у розмірі 204 грн, за послуги системи EASYPAY KYIV.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що саме позивачем порушені вимоги, передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг щодо забезпечення безпеки розрахункових операцій за допомогою платіжної картки в частині надання третій особі під час телефонної розмови конфіденційної інформації, наслідком чого стало зняття з її рахунку грошових коштів, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Писаний Д. О. звернувсядо суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що вказані грошові кошти були списані з рахунку позивача внаслідок шахрайських дій, окрім того відповідачем не доведено факт розголошення ОСОБА_1 відомостей, які дали змогу третім особам отримати доступ до рахунків позивача.
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Судами встановлено, щоміж ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір приєднання, на виконання якого відповідачем відкрито картковий рахунок та позивач користувалась наданим кредитом у виді кредитного ліміту, встановленого у розмірі 15 000 грн.
Позивач користувалася зазначеним картковим рахунком та станом на 06 липня 2015 року мала заборгованість перед банком за цим рахунком у розмірі 5 313,31 грн. 
Як зазначала позивач 06 липня 2015 року на її мобільний номер зателефонував невідомий їй чоловік, який представився працівником служби безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» та під час розмови запропонував їй пройти перевірку її персональних даних у банку в ході якої вона підтвердила номер її карткового рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк», дату відкриття рахунку та термін його дії. Стверджувала, що жодних інших даних, в тому числі щодо РІN-коду та CVV-коду за кредитною карткою №  НОМЕР_1 не повідомляла.
У справі встановлено, що безпосередньо після закінчення розмови позивача із невідомою особою з її карткового рахунку мало місце зняття коштів у розмірі 9 458,80 грн та 204 грн - за оплату телекомунікаційних послуг EASYPAY KYIV. 
Того ж дня позивач звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідним запитом про зупинення несанкціонованого переказу коштів та повернення їй списаних з її рахунку коштів.
На запит ОСОБА_1 від 06 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслало лист, датований 07 жовтня 2015 року, в якому повідомляло її про те, що позивач стала жертвою «фішингової» схеми шахраїв, а відповідно до Умов і правил надання банківських послуг банк не несе відповідальності за втрату коштів клієнтів з їх рахунків у разі, якщо ця втрата відбулася через необережність, та порадив звернутися до правоохоронних органів.
06 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області з відповідною заявою про злочин, яку 06 липня 2015 року зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 5361.
19 серпня 2016 року ОСОБА_1 повторно звернулася до керівництва банку з вимогою про повернення їй викрадених коштів, на що банк не відреагував, продовжуючи натомість нараховувати на цю суму відсотки та штрафи. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивував прийняте рішення тим, що позивач сама повідомила стороннім особам відомості, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, наслідком чого стало переведення коштів з карткового рахунку.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у позові внаслідок необґрунтованості та недоведеність позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Згідно частини першої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. 
Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження (частина перша статті 1071 ЦК України). 
Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» держатель спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Згідно з пунктом 2 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення) (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 3 розділу VІ Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Згідно з пунктом 6 розділу VI цього Положення користувач після виявлення факту платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Відповідно до пункту 9 розділу VІ Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
З урахуванням указаних норм матеріального права та встановлених судом обставин справи, відповідно до яких позивач сама повідомила стороннім особам відомості, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, наслідком чого стало переведення коштів з карткового рахунку, суди дійшли правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не несе відповідальності перед позивачем за вчинення відповідних платіжних операцій.
У справі також встановлено, що на час здійснення відповідних операцій з переказу коштів позивач мала заборгованість перед банком, а тому її вимоги про стягнення коштів з банку на її користь є безпідставними.
Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду.
У зв`язку з цим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права.
Наведені у касаційній скарзі доводи в основному зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки як судом першої інстанції, так і апеляційним судом. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Отже, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Писаного Дениса Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2017 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                   Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко