Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 757/4944/15-ц
провадження № 61-728св17
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башилов Валентин Олександрович,
боржник - Державна казначейська служба України
заінтересована особа - Державний департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Чобіток А. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башилова В. О. 
Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башилова В. О. (далі- державний виконавець) від 26 січня 2016 року на підставі в/п 757/4944/154, виданого 30 листопада 2015 року було відкрито виконавче провадження ВП № 49925395 про стягнення на користь заявника коштів з Державного казначейства України. 
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Постанова № 845) виконання цієї категорії справ покладено на Державну казначейську службу України. 
04 лютого 2016 року державний виконавець направив до Державної казначейської служби України пакет, всіх необхідних для виконання судового рішення, документів. Перерахунок здійснюється у тримісячний термін. Відповідно до пункту 49 Постанови № 845 у разі відсутності коштів для безспірного списання з державного бюджету і необхідні додаткові кошти понад обсяг бюджетних призначень, Державна казначейська служба України подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Цього Державна казначейська служба України не зробила. Державний виконавець невідомо з яких підстав виніс постанову від 30 листопада 2016 року про зупинення провадження у справі, не вказуючи підстави з яких зупиняє провадження, а послався на статтю 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
Заявник у скарзі посилається на те, що державний виконавець не з`ясував, чому за 10 місяців посадові особи на яких покладено обов`язок виконання судових рішень, нічого не зробили на їх виконання і зупинив провадження.
Заявник вважав, що ця постанова державним виконавцем винесена з грубим порушенням Закону України «Про виконавче провадження», Постанови № 845, з урахуванням наведеного заявник просив скасувати постанову від 30 листопада 2016 року про зупинення провадження та зобов`язати Держану казначейську службу України виконати рішення суду в термін передбачений законом. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 травня 2017 року, у складі судді Писанця В. А., скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано постанову державного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій від 30 листопада 2016 року у виконавчому провадженні ВП № 49925395. 
В задоволенні решти вимог скарги відмовлено. 
Ухвала суду першої інстанції мотивоване тим, що державним виконавцем не було надано суду заперечень щодо доводів заявника, період зупинення виконавчого провадження є досить значним, що сприймається як порушення принципу верховенства права.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Лемберської О. І. задоволено.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року скасовано та постановлено у справі нову ухвалу, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовлено. 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що державним виконавцем було дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження» при вирішенні питання про зупинення виконавчого провадження. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та закрити провадження у цій справі.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у державного виконавця не було підстав виносити постанову про зупинення виконавчого провадження, адже він не є виконавцем цього провадження.  В інших випадках провадження у справі згідно з пунктом 13 Постанови № 845 може зупиняти лише суд за поданням органу, який виконує рішення.
У касаційній скарзі заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в ухвалі від 23 листопада 2017 року правильно послався на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким передбачено, що виноситься постанова про зупинення вчинення виконавчих дій при надходженні повідомлення від центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері казначейського обслуговування коштів, про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачу. Проте апеляційний суд не з`ясував чи було таке повідомлення надане державному виконавцеві чи заявник апеляційної скарги надав таке повідомлення суду. При цьому заявник зауважив, що такого повідомлення немає і Державне казначейство його не робило.
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та надано строк для надання відзиву.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків  суду не спростовують.
Фактичні обставини справи встановлені судами
Судами встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року з Державної казначейської служби України було стягнуто на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 365 639,80 грн  та 3% річних в сумі 102 167,40 грн. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року.
Виконавчий лист на виконання цього рішення було видано 30 листопада 2015 року та подано на виконання до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. 
26 січня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 49925395. 
30 листопада 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання до надходження повідомлення від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувача. Зі змісту постанови вбачається, що 04 лютого 2016 року направлено пакет документів до державної казначейської служби України, необхідний для перерахування коштів стягувачу в порядку частини третьої статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на час виникнення спірних правовідносин було визначено Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404).
Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404 передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким затверджено Порядок № 845.
Пунктом 3 Порядку № 845 передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно до пункту 13 Порядку № 845 зупинення безспірного списання коштів здійснюється у разі: зупинення судом виконання: виконавчого документа; рішення про стягнення коштів.
Пунктом 49 Порядку № 845 передбачено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно із частинами другою та третьою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 34 Закону № 1404 виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі: надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Частиною третьою статті 35 Закону № 1404 передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачу.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що законодавець визначив спеціальні гарантії виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи за рахунок Державного бюджету, а тому під час їх виконання державним виконавцем мають бути враховані положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та відмову у задоволенні скарги. 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що державним виконавцем було дотримано вимоги Закону № 1404 при вирішенні питання про зупинення виконавчого провадження. 
Аргументи касаційної скарги про те, що вирішенню питання державним виконавцем про зупинення виконання рішення має передувати повідомлення від центрального органу виконавчої влади, що реалізує політику у сфері казначейського обслуговування коштів не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони спростовуються викладеними обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин. 
Водночас оцінка доводів касаційної скарги, спрямованих на заперечення встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи та переоцінку доказів у ній, перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції, яка відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не може встановлювати та (або) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому суд виходить із засад диспозитивності цивільного судочинства, змагальності сторін, з урахуванням встановлених обставин справи, вимог закону та наданих сторонами доказів, а також того, що судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави для скасування судового рішення апеляційної інстанції. 
Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
У зв`язку з наведеним, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 	В. О. Кузнєцов    	
 	В. С. Жданова    	
 	В. М. Ігнатенко