ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 січня 2020 року           справа №805/2438/17-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в  Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду  від 25 жовтня 2017 року у справі № 805/2438/17-а (головуючий суддя І інстанції Чучко В.М., складене у повному обсязі 25 жовтня 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в  Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,  - 
          
                                                         ВСТАНОВИВ:

05 липня 2017 року,   ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації  в Донецькій області про визнання неправомірними дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року, зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року, та звернення постанови до негайного виконання, в межах суми платежу за один місяць  (а.с. 3-5).
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року (а.с. 49-52),  яку залишено без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року (а.с. 90-92), позов задоволено, визнано дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо відмови у нарахуванні та виплаті суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року  неправомірними та зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року.
Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області задоволено частково, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року у справі № 805/2438/17-а скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 131-141).
Рішенням  Донецького окружного  адміністративного  суду  від  25 жовтня 2017 року у справі №805/2438/17-а позовні вимоги задоволено. Визнано неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року. Рішення в частині зобов`язання нарахувати та виплати суддівську винагороду за один місяць звернуто до негайного виконання (а.с. 203-206). 
Не погодившись із судовим рішенням, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області подало апеляційну скаргу та просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що  рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 28.05.2015 №38/зп-15 позивача було прикріплено до Добропільського міськрайонного суду Донецької області, тому починаючи з 20.04.2015 року і до звільнення з посади, позивачу виплачувалась суддівська винагорода без доплат.
Вважає, що суддівська винагорода позивача за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року не може бути виплачена позивачу, у зв`язку з тим, що позивач не була прикріплена до Добропільського міськрайонного суду, головою цього суду не видавався відповідний наказ.
Управління зазначило, що позивачем не було заявлено вимогу про стягнення спірної винагороди за період січня-квітня 2015 року, хоча така виплата пов`язана з виконанням того ж самого рішення Ради Суддів України  № 76 від 23.12.2014 року.
Вважає, що суд помилково зазначив про простій у роботі суду, оскільки відправлення правосуддя  було припинено  на підставі Розпорядження Голови Вищого спеціалізованого суду від 02.09.2014 року№ 27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ».
Зазначило, що суд помилково зазначив про невиконання ухвали суду першої інстанції про витребування документів від 7 жовтня 2019 року, оскільки такі документи не могли бути надані у зв`язку з відсутністю заборгованості перед позивачем (а.с. 209-214).
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Апелянт надав клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне залишити рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.
          Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , з 29 липня 1993 року працювала на посаді судді Амвросіївського районного суду Донецької області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки (а.с. 6-12).
27 серпня 2014 року Амвросіївським районним судом Донецької області прийнято наказ № 11 «Про встановлення простою у роботі суду» у зв`язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області та неможливістю здійснення правосуддя, з метою збереження життя та здоров`я працівників Амвросіївського районного суду (а.с. 16).
У пункті 1 Наказу зазначено: «Встановити простій в роботі Амвросіївського районного суду Донецької області з 28.08.2014 безстроково, до завершення антитерористичної операції». Пунктом 3 вказаного вище наказу визначено: «Зберегти у межах кошторису суду середній заробіток для працівників, які підпадають під дію простою».
Відповідно до довідки від 06.05.2015 року № 7115000187, позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає в   АДРЕСА_1 (а.с. 13). 
Відповідно до додатку 2 до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 28.05.2015 № 38/зп-15, ОСОБА_1 прикріплено до Добропільського міськрайонного суду (заява надійшла до Комісії 20.04.2015 року; а.с.47).
Довідкою  про доходи ОСОБА_1 , яка працювала на посаді слідчого судді у Амвросіївському районному суді Донецької області підтверджується, що за період з вересня 2014 року по липень 2015 року суддівська винагорода останній виплачена за період з квітня 2015 року по липень 2015 року в загальній сумі 35354,78 грн. Разом з тим, у довідці відсутні відомості про виплату позивачу суддівської винагороди з вересня 2014 року по грудень 2014 року (а.с. 28, 196, 198).
Постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 № 636-VIII «Про звільнення суддів» відповідно до п. 9 ч. 5  ст. 126 Конституції України  у зв`язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади судді  Амвросіївського районного суду Донецької області ОСОБА_1 (а.с. 14).
Наказом Територіального управління ДСА України в Донецькій області від 15.03.2016 № 16-к «Про звільнення суддів» з метою виконання постанови Верховної Ради України від 16.07.2015 № 636-VIII «Про звільнення суддів» та наказу Державної судової адміністрації України від 15.01.2016 № 7 відраховано з 16.07.2015 року зі штату судів, зокрема, суддю Амвросіївського районного суду Донецької області ОСОБА_1 (а.с. 15).
В подальшому позивач зверталась до Державної судової адміністрації України із заявою, в якій просила виплатити суддівську винагороду за період вересень-грудень 2014 року, однак за результатами розгляду її звернення Державною судовою адміністрацією 16.02.2016 року за вих. № Л 77-16-158/16 надано відповідь, що оскільки позивача звільнено з посади судді Амвросіївського районного суду Донецької області у встановленому законодавством порядку згідно з постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 року № 636-VIII, виплату їй суддівської винагороди за період з вересня 2014 року до дня тимчасового прикріплення до Добропільського міськрайонного суду Донецької області повинно здійснити територіальне управління ДСА у Донецькій області (а.с. 19-20).
Із зверненням про виплату суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по квітень 2015 року позивач також зверталась до Ради суддів України, яка, за результатами розгляду звернення позивача, листом № 9рс-52/16 від 21.03.2016 року, надала відповідь, що здійснити позивачу виплату суддівської винагороди за період з вересня 2014 року до дня тимчасового прикріплення до Добропільського міськрайонного суду Донецької області повинно ТУ ДСА у Донецькій області (а.с. 21).
24 січня 2017 року позивач зверталась до відповідача з проханням виплатити суддівську винагороду за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року, на яку відповідач листом № 05-260/17 від 27.02.2017 повідомив позивача, що оскільки наказ голови місцевого суду, що функціонує на території, підконтрольній українській владі про прикріплення позивача до такого суду в ТУ ДСА України в Донецькій області не надходив, у зв`язку з чим законних підстав для виплати їй суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року не вбачається (а.с. 17-18).
Спірним питанням у справі, є правомірність заявлених позовних вимог про донарахування та виплату суддівської винагороди у період з вересня по грудень 2014 року.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Територіальним управлінням ДСА України в Донецькій області неправомірно відмовлено позивачу в нарахуванні та виплаті суддівської винагороди у період з вересня 2014 року по грудень 2014 року, а тому наявні правові підстави для зобов`язання Територіального управління ДСА України в Донецькій області нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 у період з вересня 2014 року по грудень 2014 року, оскільки  позивачем виконані всі вимоги порядку, встановленого  рішенням Ради Суддів України  № 76 від 23.12.2014 року та позивача було  прикріплено до Добропільського міськрайонного суду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною 2 ст. 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VI ) (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
На підставі статті 143 Закону № 2453-VI держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів відповідно до Конституції України. 
Забезпечення функціонування судової влади передбачає : 
1) окреме визначення у Державному бюджеті України видатків на фінансування судів не нижче рівня, що забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя відповідно до закону;                 
2) законодавче гарантування повного і своєчасного фінансування судів;           
3) гарантування достатнього рівня соціального забезпечення суддів.
За змістом статті 145 Закону № 2453-VI,  фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).
Згідно пункту 3 Тимчасового порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.
Відповідно до пункту 4 Тимчасового порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюється, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов`язки.
Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради).
Отже, заробітна плата за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території виплачується в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи після повернення такої території під контроль органів державної влади або переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.
Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» було змінено територіальну підсудність справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам. Зокрема, цивільні справи, справи про адміністративні правопорушення і кримінальні провадження підсудні Амвросіївському районному суду Донецької області передано для забезпечення розгляду Добропільському міськрайонному суду Донецької області.
Рішенням Ради суддів України від 23.12.2014 року № 76 встановлено вважати такими, що тимчасово прикріплені до штату судів того самого рівня і спеціалізації відповідно в Донецькій та Луганській областях, що функціонують на території, підконтрольній українській владі, суддів, які подали заяви на переведення на роботу на посадах суддів до інших судів України з судів, які тимчасово знаходяться на неконтрольованій території Донецької та Луганської областей, до прийняття рішення про їх переведення у встановленому законом порядку.
Головам відповідних судів видати накази про тимчасове прикріплення таких суддів на підставі заяв суддів про прикріплення та штатних розписів у порядку та на умовах, визначених п. 2 Рішення.
Зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити виплату суддівської винагороди, обрахованої з дня останнього нарахування до дня тимчасового прикріплення, та допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (у разі перебування у відпустці) та суддівської винагороди до моменту переведення у встановленому законом порядку в судах, до сяких вони тимчасово прикріплені.  Підставою для прикріплення судді до штату суду є відповідна заява судді, підставою для виплата суддівської винагороди є прикріплення судді до штату відповідного суду.
Таким чином, виплата суддівської винагороди за період, коли установа (суд) розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території можливе лише у разі повернення території під контроль органів державної влади, або переміщення установи в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи, якщо така продовжує функціонувати і її працівники виконують свої обов`язки.
Отже для виплати суддівської винагороди необхідний один чинник:прикріплення суді до штату суду.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 прикріплено до Добропільського міськрайонного суду  відповідно до додатку 2 до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 28.05.2015 № 38/зп-15 (а.с. 44-47).
Апелянт вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у зв`язку з відсутністю доказів про прикріплення позивача до Добропільького міськрайоного суду, а саме відсутні відповідні накази.
Дійсно, згідно листа Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22.08.2017 № 149/170/2017, ОСОБА_1 суддя Амвросіївського районного суду Донецької області ніколи не була прикріплена до Добропільського міськрайонного суду Донецької області та відповідно наказ щодо такого прикріплення відсутній, однак зазначені обставини спростовуються вищенаведеним рішенням ВККС України , а також довідкою відповідача, який  з квітня по липень 2015 року провів розрахунок суддівської винагороди як судді, яка закріплена за відповідним судом (а.с.28, 41,196-197).
Однак, на момент спірних правовідносин (вересень-грудень 2014 року) нарахувань суддівської винагороди не проводив, в той час як діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року № 2453-VІ, нормами якого не поставлено в залежність прикріплення судді до штату суду на підконтрольній українській владі території до отримання таким суддею суддівської винагороди.
Як зазначає позивач, вона фактично не виконувала повноваження судді, оскільки досягла граничного віку перебування в даній посаді та подала заяву про відставку, яка була задоволена та відповідно до постанови Верховної Ради України від 16.07.2015 № 636-VIII «Про звільнення суддів» та наказу Державної судової адміністрації України від 15.01.2016 № 7 відраховано з 16.07.2015 року зі штату судів, зокрема, суддю Амвросіївського районного суду Донецької області ОСОБА_1 .
Відтак, підстав для відмови позивачу в нарахуванні та виплаті суддівської винагороди у період з вересня 2014 року по грудень 2014 року, відсутні та суд апеляційної інстанції погоджується с висновками суду першої інстанції, що позивачем виконані вимоги Рішення Ради суддів України№76, тому   позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги в частині відсутності відповідного наказу про прикріплення є незмістовними, з огляду на вищевказані висновки суду.
При цьому, непред`явлення позову за інший період не є підставою для скасування рішення, що переглядається, оскільки суд розглядає справу в рамках позовної заяви.
Крім того, наявність бо відсутність «простою», на не змістовність посилання на яке посилався апелянт, не є спірним в рамках даних правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 2 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості бюджетної системи України.
Згідно з ч.1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Таким чином, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області має нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 у період з вересня 2014 року по грудень 2014 року. 
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Оскільки відповідачем на вимогу суду першої інстанції, зазначених в ухвалах  від 20 вересня 2019 року та від 07 жовтня 2019 року, не надані   витребувані письмові докази відповідно до висновків Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає правомірним прийняття рішення  на підставі наявних доказів та   незмістовними посилання апелянта, що заборгованості  з виплаті суддівської винагороди перед  позивачем не існувало, що обумовило можливість не надання витребуваних доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити постанову суду першої інстанції без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, 

                                                         ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації в  Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду  від 25 жовтня 2017 року у справі № 805/2438/17-а -  залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року у справі № 805/2438/17-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 січня 2020 року.

        Судді                                                                                 Т.Г.Арабей 
                                                                                                     І.В. Геращенко
                                                                                              Г.М. Міронова