ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23880/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  06 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                                         Островської О.В.,
розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Фонду державного майна України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

Фонд державного майна України звернувся з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Савки Л.О. відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 19 липня 2019 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 59565878.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана постанова була скерована на адресу Фонду з пропущенням строку встановленого Законом України «Про виконавче провадження», також зазначено, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Згідно з відзивом на адміністративний позов відповідачем зазначено, що державним виконавцем виконавчі дії проведенні у відповідності до вимог Закону, що регулюють виконавче провадження. Також зазначено, що зі змісту рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2019 року вбачається, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для зазначення у судовому рішення інформації про його негайне виконання.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено. 

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що несвоєчасне надсилання позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для скасування цієї постанови. Вказує, що зі змісту рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2019 року вбачається, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для зазначення у судовому рішенні інформації про його негайне виконання, тому оскаржувана постанова винесена правомірно, оскільки у виконавчому документі чітко визначено про зобов`язання позивача своїм наказом поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора АТ «Криворізька теплоцентраль» з 22.06.2017 року.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19 липня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. відкрито виконавче провадження № 59565878 щодо примусового виконання наказу №904/1464/18 виданого 11 червня 2019 року Господарським судом Дніпропетровської області про зобов`язання Фонд державного майна України своїм наказом поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», з 22 червня 2017 року.
Також, 19 липня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л.О. була винесена постанова № 59565878 про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 16692,00 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою про стягнення виконавчого збору, вважаючи її протиправною та такою, що порушує права, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається із рішення Господарського суду Дніпропетровської області, висновок суду ґрунтується на нормах, що регламентують негайне виконання рішень у спорах щодо поновлення роботі, зазначено про відсутність підстав зазначати у судовому рішенні про його негайне виконання, оскільки імперативна норма права (стаття 235 Кодексу законів про працю України) передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, тому Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено стягнення виконавчого збору за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі -Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 3 даного Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Частиною першою статті 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної
Частиною третьої статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Водночас, частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника.
Так, пунктом 1 частини п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.
З аналізу наведених норм слідує висновок, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, що перебувають на примусовому виконанні органу виконавчої служби, що підлягають негайному виконанню.
З наказу №904/1464/18, виданого 11 червня 2019 року Господарським судом Дніпропетровської області, вбачається, що він виданий на примусове виконання рішення Господарського суду Дніпровської області від 04 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 06 червня 2019 року.
Вказаним рішенням визнано незаконним та скасовано наказ Фонду державного майна України від 20 червня 2017 року № 1019 «Про звільнення генерального директора Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», яким звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» з 22 червня 2017 року. Зобов`язано Фонд державного майна України своїм наказом поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», з 22 червня 2017 року.
Отже, вказаним рішенням встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_1 та як наслідок відновлення її прав шляхом поновлення на відповідній посаді.
Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.
Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє це рішення обов`язковості з моменту його проголошення.  
Відповідач зазначає про те, що у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2019 року суд дійшов висновку про відсутність підстав для зазначення у судовому рішення інформації про його негайне виконання.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що, як вбачається із зазначеного рішення, Господарський суд Дніпропетровської області дійшов цього висновку ґрунтуючись на нормах, що регламентують негайне виконання рішень у спорах щодо поновлення роботі, зазначивши про відсутність підстав зазначати у судовому рішенні про    його негайне виконання, оскільки імперативна норма права (стаття 235 Кодексу законів про працю України) передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, тому Законом № 1404-VIII не передбачено стягнення виконавчого збору за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.
Колегія суддів звертає увагу, що правомірність висновку Господарського суду Дніпропетровської області в частині не зазначення у судовому рішенні вказівки про його негайне виконання знайшли своє підтвердження в постанові Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2019 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.10.2019, якими рішення сулу першої інстанції залишено без змін.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до висновку Центрального апеляційного господарського суду, доводи третьої особи щодо посилання судом у мотивувальній частині рішення на ч. 8 ст. 235 КЗпП щодо негайного його виконання з відсутністю у резолютивній частині рішення вимоги про його виконання є безпідставними, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для зазначення у судовому рішенні інформації про його негайне виконання. Крім того, апеляційний суд зазначає, що у ГПК України, нормами якого керується апеляційній суд при розгляді справ, відсутні положення щодо негайного виконання судових рішень.
Крім того, колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження»  рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача. Тобто, за змістом даної норми Закону наказ або розпорядження про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника видається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
Таким чином, зазначення у виконавчому документі про зобов`язання Фонду державного майна України своїм наказом поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», з 22 червня 2017 року не спростовує необхідності негайного виконання такого зобов`язання у відповідності до ст.235 КЗпП України, оскільки не змінює характер вирішеного питання, а саме щодо поновлення на роботі.
Посилання апелянта, що відповідно до листа позивача від 06.03.2019 №10-17-4534, в якому зазначено, що наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2019 та рішення суду на підставі якого даний наказ видано не підлягають негайному виконанню, оскільки рішення не набрало законної сили у зв`язку з апеляційним оскарження колегією суддів не приймається, оскільки: по-перше стосуються обставин виконання, невиконання, неналежного виконання судового рішення, що не є предметом розгляду даної справи; по-друге жодним чином не спростовуються положення ст.235 КЗпП України.
Крім того, виконавець не позбавлений можливості звернутися суду із заявою про роз`яснення судового рішення чи встановлення порядку його виконання для вирішення та з`ясування усіх спірних питань.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною, оскільки суперечить нормам пункту 1 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягає скасуванню.
Разом із тим, не заслуговують на увагу посилання позивача щодо направлення на його адресу постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням встановленого Законом України «Про виконавче провадження» строку, оскільки дана обставина підлягає дослідженню  в рамках вирішення питання щодо правомірності чи протиправності такої постанови, однак в даній справі позовні вимоги стосуються виключно постанови про стягнення виконавчого збору від 19 липня 2019 року № 59565878.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 06.02.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                               Н.В. Безименна