Справа № 163/2369/16-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С. 	
Провадження № 22-ц/802/43/20  Категорія: 48 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 січня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
з участю: 
секретаря судового засідання Вергуна Т. С., 
прокурора Довгана Н. Я.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Шишути Ю. В.,
представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Ковальчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Любомльська районна державна адміністрація Волинської області, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення ділянки з незаконного володіння, за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року,

 
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Заступник військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, – Любомльська районна державна адміністрація Волинської області, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення ділянки з незаконного володіння. Позов мотивовано тим, що в ході вивчення військовою прокуратурою Луцького гарнізону стану додержання вимог Закону України «Про використання земель оборони», встановлено істотні порушення, які полягають у наданні у власність громадянам земельних ділянок із земель оборони Державної прикордонної служби України, всупереч вимог чинного законодавства України, що є порушенням інтересів держави. Постановою обласної ради депутатів трудящих Волинської області від 15 вересня 1946 року № 39/599 у межах Волинської області, землі 800 метрової прикордонної смуги передані в повне розпорядження прикордонних військ, за виключенням районного центру Устилуг. Однак, головою Любомльської районної державної адміністрації Волинської області 22 листопада 2007 року видано розпорядження № 340 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) на території Гущанської сільської ради», яким надано згоду на виділення земельних ділянок громадянам власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) для ведення особистого селянського господарства та на видачу державного акта на право власності на землю. На виконання вказаного розпорядження 20 січня 2009 року ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯД № 344016 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гущанської сільської ради площею 1,3462 га. Надані відповідачу земельні ділянки з кадастровим номером 07233810:00:05:002:0832, площею 0,301 га та кадастровим номером 07233810:00:05:002:0833, площею 0,2919 га, відносяться до земель оборони та входять до складу прикордонної смуги, на яких розповсюджується прикордонний режим з усіма визначеними законодавством обмеженнями, тому останній не може вільно володіти, розпоряджатися та користуватися вказаними земельними ділянками. Оскільки спірні земельні ділянки вибули з порушенням вимог законодавства вони підлягають поверненню з чужого незаконного володіння на користь Адміністрації державної прикордонної служби в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, заступник військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України подав апеляційну скаргу в якій вказує, що Любомльська районна державна адміністрація Волинської області в порушення вимог законодавства України без відповідних на те повноважень передала відповідачу у власність земельні ділянки для сільськогосподарського використання із земель оборони Державної прикордонної служби України, які є власністю держави, що є порушенням інтересів останньої.
Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзиви на апеляційну скаргу в даній справі не подавались.
Прокурор Довган Н. Я., представника позивача Луцького прикордонного загону Західного регіонального управління Прикордонної служби України Негодюк Т. М. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу заступника військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України з підстав, що в ній наведені.
Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Шишута Ю. В., представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Ковальчук О. В. апеляційну скаргу не визнали та просили залишити її без задоволення.
Відповідач Любомльська районна державна адміністрація Волинської області подала заяву про розгляд справи без участі їхнього представника та вказала, що позовні вимоги не визнає.
Інші учасники справи в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явились.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши прокурора Довган Н. Я., представника позивача ОСОБА_1 , представник відповідача адвоката Шишуту Ю. В., представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Головного управління Держгеокадастру у Волинській області Ковальчук О. В., приходить до висновку, що апеляційну скаргу прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ні прокурором, ні представником адміністрації Державної прикордонної служби України та Луцького прикордонного загону не було надано доказів на підтвердження того, що саме спірні земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в 1973 році були вилучені у колгоспу «Світанок» і передані для військової частини НОМЕР_1 , оскільки в цьому ж році колгоспу «Світанок» було передано загалом 12,2 га землі цієї ж військової частини в постійне користування для сільськогосподарського використання. Крім того, суду не було надано документів, які б посвідчували право постійного користування спірною землею та затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації на спірні земельні ділянки, як це передбачено ч. 3 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони».
З такими висновками не погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки вони не грунтуються на нормах матеріального права.
Так, судом першої інстанції встановлено, що колективному сільськогосподарському підприємству «Світанок» (скорочено КСП «Світанок»), на підставі Державного акта на вічне користування землею колгоспами, належали земельні ділянки в селі Гуща Любомльського району Волинської області. В Державному акті чітко відображені графічні зображення земельних ділянок, зокрема їх місцезнаходження, зовнішні межі земельних ділянок та межі земель, обмежених у використанні і обмежених правами інших осіб, а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельних ділянках.
З технічної документації по паюванню земель колективної власності КСП «Світанок» Гущанської сільської ради Любомльського району Волинської області, зокрема виписки з рішення зборів уповноважених спілки селянських господарств «Світанок» встановлено, що 11 січня 1997 року було затверджено списки громадян, які мають право на земельну частку (пай), серед яких, право на земельну ділянку мав і ОСОБА_2 – № 379 у списку.
22 листопада 2007 року головою Любомльської районної державної адміністрації Волинської області видано розпорядження № 340 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) на території Гущанської сільської ради», яким надано згоду на виділення земельних ділянок громадянам – власникам сертифікатів на право на земельну частку(пай) для ведення особистого селянського господарства та на видачу державного акта на право власності на землю. ОСОБА_2 такий акт отримав 20 січня 2009 року. До виділеної у власність земельної ділянки загальною площею 1,3462 га входять спірні земельні ділянки кадастрові номери 07233810:00:05:002:0832, площею 0,301 га та 07233810:00:05:002:0833, площею 0,2919 га.
В ході проведеної військовою прокуратурою Луцького гарнізону перевірки щодо стану додержання вимог Закону України «Про використання земель оборони» було встановлено, що спірні земельні ділянки кадастрові номери 07233810:00:05:002:0832, площею 0,301 га та 07233810:00:05:002:0833, площею 0,2919 га знаходяться у межах прикордонної смуги, а саме – у смузі місцевості, що знаходиться між лінією інженерно-технічних споруд (контрольно-слідової смуги) та лінією державного кордону; вільного доступу до земельних ділянок немає.
З дослідженої технічної документації та плану розташування згаданих земельних ділянок підтверджується факт розташування їх в межах прикордонної смуги.
Статтею 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Згідно із частиною 5 зазначеної норми права передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».
Частиною першою статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на  них  функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Пунктом в) частини четвертої статті 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі оборони.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій  та  інших об`єктів,  надаються  в  постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових  частин  та  оборонних  об`єктів   можуть створюватися  зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих  військових  частин  та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна,  охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від вливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.
Відповідно до ст. ст. 6, 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України. Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів.
Отже, Луцький прикордонний загін є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України, який здійснює контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі.
Згідно із частиною другою статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України у редакції, яка діяла на час пред`явлення позову, покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.
Частинами 1, 2 ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №1147 від 27.07.1998 року «Про прикордонний режим» (з наступними змінами та доповненнями), з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.
Таким чином, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України Про державний кордон України та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 року «Про прикордонний режим». Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри прикордонної смуги встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд.
В ході проведеної військовою прокуратурою Луцького гарнізону перевірки щодо стану додержання вимог Закону України «Про використання земель оборони» було встановлено, що спірні земельні ділянки кадастрові номери 07233810:00:05:002:0832, площею 0,301 га та 07233810:00:05:002:0833, площею 0,2919 га знаходяться у межах прикордонної смуги, а саме – у смузі місцевості, що знаходиться між лінією інженерно-технічних споруд (контрольно-слідової смуги) та лінією державного кордону; вільного доступу до земельних ділянок немає. Окрім цього, з дослідженої технічної документації та плану розташування згаданих земельних ділянок підтверджується факт розташування їх в межах прикордонної смуги (а.с.31-35а). Наведене свідчить, що дані земельні ділянки належать до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих в межах прикордонної смуги.
Враховуючи установлений факт приналежності спірних земельних ділянок до земель оборони, якими відповідно до пункту «а» статті 13 цього Земельного Кодексу вправі розпоряджатися Кабінет Міністрів України, колегія суддів приходить до висновку, що Любомльська районна державна адміністрація Волинської області в порушення наведених вимог чинного законодавства України без відповідних на те повноважень передала відповідачу у власність для сільськогосподарського використання земельні ділянки із земель оборони Державної прикордонної служби України, які є власністю держави, що є порушенням інтересів останньої.
Відповідач в суді першої інстанції заявив клопотання про застосування позовної давності.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року, суд повинен з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме Адміністрації Державної прикордонної служби, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.
З пояснень прокурора і представника позивача та з матеріалів справи убачається, що про видачу відповідачу оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку стало відомо восени 2016 року, коли за завданням Генеральної прокуратури була проведена перевірка щодо законності надання земельних ділянок в межах прикордонної смуги. Враховуючи те, що спірні земельні ділянки були надані відповідачу за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги, а оспорюваний державний акт видавався відповідачу без відома органу (Кабінету Міністрів України), який вправі розпоряджатися земельними ділянками такого цільового призначення (землі оборони), суд не вбачає підстав для висновку, що позивачу як органу державної влади в галузі оборони було або могло бути відомо раніше про прийняття рішення про надання спірних земельних ділянок у власність та видачу державного акта на право власності на них. Будь-яких обставин, обгрунтованих відповідними доказами, які б підтверджували такий висновок, під час розгляду справи не встановлено. Наведене свідчить, що прокурором і позивачем не пропущено встановлений 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. 
Таким чином доводи відповідача про пропуск прокурором і позивачем трирічного строку позовної давності є безпідставними.
В даному випадку спір стосується земельних ділянок,  які відносяться до земель прикордонної смуги, такі землі перебувають під посиленою правовою охороною держави. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема, без належного дозволу уповноваженого на те органу (Кабінету Міністрів України), може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Незаконне набуття у власність земель оборони приватними особами без відповідного рішення Кабінету Міністрів України є неможливим, їх розташування свідчить про неможливість виникнення приватної власності без згоди Уряду України.
Конституція України (статті 13,14) визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права за землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують своє право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
З огляду на наведене земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Прийняття рішення про передачу у приватну власність земель державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як зкмлі, відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чим комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Витребування спірних земельних ділянок у відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог чинного законодавства, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.
За таких обставин висновок колегії суддів щодо скасування державного акту та витребування земельних ділянок не суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права, та встановленим обставинам справи рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.         
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Луцького гарнізону Західного регіону України задовольнити.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯД № 344016 на право власності на земельні ділянки кадастрові номери 07233810:00:05:002:0832, площею 0,301 га та 07233810:00:05:002:0833, площею 0,2919 га, виданий 20 січня 2009 року ОСОБА_2 . 
Зобов`язати ОСОБА_2 повернути у державну власність земельні ділянки кадастровий номер 07233810:00:05:002:0832, площею 0,301 га та кадастровий номер 07233810:00:05:002:0833, площею 0,2919 га.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року.

Головуючий 

Судді