ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2020 року

м. Харків

справа № 631/116/19

провадження № 22-ц/818/1673/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Сільськогосподарське приватне акціонерне товариство «Охоче»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Трояновської Т.М., в залі суду в смт Нова Водолага Харківської області (повний текст судового рішення складено 06 грудня 2019 року), -
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки.
Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовити у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності у спірних правовідносинах. Законом не передбачений саме трирічний термін реалізації права розірвати договір оренди землі з підстав зміни власника земельної ділянки. Термін дії спірного договору оренди земельної ділянки визначений 30 років. Позивач вважає, що кожна сторона договору має право скористатися правами та обов`язками в межах терміну дії договору оренди. Крім того відповідачем не підтверджений належними доказами факт отримання ним орендної плати в 2014-2018 роках саме за земельну ділянку, яка є предметом спірного договору оренди землі. ОСОБА_1 зазначає, що він також є власником інших земельних ділянок, які перебувають в оренді відповідача. Про порушення свого права за договором оренди від 22 березня 2007 року він дізнався лише 11 січня 2019 року після того, як отримав відповідь про відмову розірвати вказаний договір. Вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Представник Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» - адвокат Тимошенко Сергій Анатолійович надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року – без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом 12 липня 2012 року, позивач набув право володіння та користування земельною ділянкою, а також отримав можливість, на підставі пункту 40 Договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2007 року, звернутись з вимогою до орендаря про його розірвання, а тому з цього моменту розпочався відлік строку позовної давності для пред`явлення таких вимог. Проте, з вимогою про розірвання договору оренди земельної ділянки позивач звернувся до суду лише 04 лютого 2019 року, тобто з пропуском строків давності, на застосуванні яких наполягав відповідач, що є підставою для відмови у позові.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 22 березня 2007 року між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським Закритим Акціонерним товариством «Охоче» був укладений договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, загальною площею 3,3591 га, що розташована на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області (а.с.9-11).
Згідно з п.1.1 договору оренди орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне користування вищевказану земельну ділянку.
Відповідно до п.8 договір укладено сторонами на 30 років. 
Пунктом 40 Договору оренди земельної ділянки передбачено, що підставою для зміни або розірвання договору є перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 липня 2012 року, спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 є його син - ОСОБА_1 , у тому числі з урахуванням Ѕ частки майна від якої відмовилась дружина спадкодавця ОСОБА_3 . 
Спадщина, на яке видане свідоцтво складається з земельної ділянки, кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, загальною площею 3,3591 га, що розташована на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. Свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку видано позивачу (а.с.7).
17 січня 2019 року ОСОБА_1 на адресу Сільськогосподарського приватного акціонерного товариства «Охоче» направив заяву, в якій вказував, що він, як новий власник земельної ділянки кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, загальною площею 3,3591 га, що розташована на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, не має намір продовжувати дію договору оренди землі від 22.03.2007 року (а.с.11).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється розірвати договір оренди землі від 22.03.2007 року, який укладений між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським Закритим Акціонерним товариством «Охоче» на підставі пункту 40 Договору. Тоді як вказаний договір порушує його права, як власника земельної ділянки. Тому позивач просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки, а також зобов`язати Сільськогосподарське приватне акціонерне товариство «Охоче» повернути орендовану земельну ділянку кадастровий номер 6324283500:04:001:0162 власнику ОСОБА_1 , стягнути з відповідача витрати по оплаті правової допомоги та судові витрати по справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі" від 06 жовтня 1998 року.
За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі», з відповідними змінами та доповненнями, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до ст. 6 вказаного Закону орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною 1 ст. 32 вищевказаного Закону передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
За правилами ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.
Наслідки припинення або розірвання договору оренди землі передбачені у ст. 34 Закону України «Про оренду землі», згідно якої у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Матеріали справи свідчать про те, що, укладаючи договір оренди землі від 22.03.2007 року, ОСОБА_2 та Сільськогосподарське Закрите Акціонерне товариство «Охоче» погодили у пункті 40 Договору оренди земельної ділянки, що підставою для зміни або розірвання договору є перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря.
Враховуючи, що новим власником земельної ділянки після смерті ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.07.2012 року став його син ОСОБА_1 , є усі підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки від 22.03.2007 року, який був укладений між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським Закритим Акціонерним товариством «Охоче», у зв`язку з переходом права власності на земельну ділянку до другої особи.
Разом з тим відповідачем була подана до суду заява про застосування строків позовної давності (а.с.58), в якій Сільськогосподарське приватне акціонерне товариство «Охоче» просило суд відмовити у задоволенні позову, оскільки про існування спірного договору оренди позивачу було відомо ще з моменту набуття права власності у 2012 році, проте з позовом за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернувся лише у лютому 2019 року, тобто з пропуском строків позовної давності. При цьому позивачем з 2012 року отримувалася оренда плата за спірним договором, що підтверджує також факт обізнаності його про існування договору.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до частини 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Так, згідно частини 1 статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Згідно з ч.ч.1,4 ст.148-1 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Так, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 успадкував земельну ділянку кадастровий номер 6324283500:04:001:0162, загальною площею 3,3591 га, що розташована на території Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області ще 12 липня 2012 року (а.с.7).
Таким чином, враховуючи, що право власності на земельну ділянку перейшло до позивача у 2012 році, то до нього перейшли з цього часу права і обов`язки за договором оренди земельної ділянки від 22.03.2007 року, у тому числі право на розірвання договору оренди.
З урахуванням того, що позивач звернувся до суду лише у лютому 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладену в аналогічних справах у постановах від 17 липня 2019 року у справі №626/2681/18, від 18 вересня 2019 року у справі 626/2490/18.
Доводи позивача на те, що законом не передбачений саме трирічний термін реалізації права розірвати договір оренди землі з підстав зміни власника земельної ділянки; термін дії спірного договору оренди земельної ділянки визначений 30 років, тому кожна сторона договору має право скористатися правами та обов`язками в межах терміну дії договору оренди, - спростовується вимогами закону.
Посилання апелянта на те, що відповідачем не підтверджений належними доказами факт отримання ним орендної плати в 2014-2018 роках саме за земельну ділянку, яка є предметом спірного договору оренди землі, - не спростовують висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки право позивача на розірвання договору оренди у зв`язку із зміною власника виникло з моменту набуття ним права власності на вказану земельну ділянку, а не з часу, коли він звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору.
З огляду на те, що на час звернення з такою заявою пройшло більш, ніж три роки з моменту набуття ним права власності, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 26.02.2020 року.