ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/24605/15                                                                 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                                               м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Шурка О.І.
За участю секретаря: Гайворонського В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної фіскальної служби України, Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року, суддя Качур А.І., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа: Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,- 

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство юстиції України, в якому просила визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття наказ ДФС України від 28 жовтня 2015 року № 3484-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДФС України в місті Києві, поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДФС України в місті Києві з 28 жовтня 2015 року.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач та третя особа подали апеляційні скарги, в яких просять: Міністерство юстиції України - скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, а Державна фіскальна служба України - скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2016 року провадження у справі за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа: Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що розглядається у порядку конституційного провадження за поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про очищення влади".
Постановою Верховного Суду від 31 січня 2020 року ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2016 року про зупинення провадження скасовано, а справу №826/24605/15 направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду 06 лютого 2020 року справу № 826/24605/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа: Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді прийнято до провадження Шостого апеляційного адміністративного суду та призначено до розгляду апеляційні скарги Державної фіскальної служби України, Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі №826/24605/15 до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 25 лютого 2020 року о 09:30 годин.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши осіб, що з`явилися в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що 28 жовтня 2015 року ДФС України було видано наказ № 3484-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким позивачку 28 жовтня 2015 року звільнено з посади начальника Головного управління ДФС України у м. Києві з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".
Позивачка вважає зазначений наказ  безпідставним, оскільки робота на  посаді заступника начальника ДПІ у Печерському районі м. Києва  з 17 червня 2013 року по 21 березня 2014 року не може свідчити про відповідність критеріям п.4 ч.2 смт. 3 Закону України «Про очищення влади» та  відповідно не може бути підставою для звільнення з підстав, передбачених п.7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
З 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII.
Вказаним Законом визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 статті 1 Закон України "Про очищення влади", очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Разом з тим, згідно з п. 4 ч. 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади", заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Стаття 2 Закону №1682 визначає перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).
Так заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: 1) Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників; 2) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників; 3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації; 4) членів Вищої ради юстиції, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, професійних суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника; 5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників; 6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту; 7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України; 8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг; 9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб`єкта надання адміністративних послуг; 10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування; 11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1 - 10 цієї частини.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з 17 червня 2013 року по 21 березня 2014 року займала посаду заступника начальника Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві. 
Дана обставина і стала підставою для  прийняття оскаржуваного наказу № 3484-о "Про звільнення ОСОБА_1 " із займаної посади з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".
Як вже було зазначено вище, ч.2 ст.З Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: 4) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України. Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого Указом Презмидента України від 18.03.2013 року №141/2013 Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Міндоходів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань:
забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики;
забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок);
забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.
Згідно з п. 7 Положення №141 Міндоходів України здійснює повноваження безпосередньо та через територіальні органи.
До територіальних органів Міндоходів України належать його територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, міжрегіональні територіальні органи (повноваження яких поширюються на кілька адміністративно-територіальних одиниць), митниці, спеціалізовані департаменти та спеціалізовані органи Міндоходів України, державні податкові інспекції в районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, об`єднані та спеціалізовані державні податкові інспекції.
20 березня 2013 року постановою Кабінету Міністрів України №229 були утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства доходів і зборів України. Відповідно до Додатку №1 до постанови №229 була утворена Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління Міндоходів.
Відповідно до зазначеної постанови затверджено перелік територіальних органів Міндоходів України, які утворюються у м. Києві, зокрема Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління Міндоходів.
Отже, Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління Міндоходів є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.
Таким чином, критерії, передбачені п. 4 ч. 3 Закону України «Про очищення влади» розповсюджується на посаду, яку займала ОСОБА_1 у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року.
Щодо законності прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади відповідно до п. 7.2 ст. 36 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до наказу №3484/0 від 28 жовтня 2015  року   ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління ДФС у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Підстава: п.7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, Закон України «Про очищення влади», звіт про результати проведення перевірки щодо виконання ДФС України норм Закону України «Про очищення влади», п.6 витягу з протоколу №116 засідання КМ України від 21 жовтня 2015 року.
Як убачається із звіту про результати  проведення перевірки щодо виконання ДФС України норм Закону України «Про очищення влади» (а.с. 62, т.1),  перевіркою виявлено 37 керівників, заступників керівників самостійних структурних підрозділів центрального апарату ДФС України, на яких розповсюджується визначені законом критерії (ч. 1, п.1-8 ч. 2, ч.4 ст.3 Закону та відповідно застосовується заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 закону. Перелік керівників, їх заступників зазначено у додатку №4.
Територіальні органи ДФС (керівники, заступники, перевіркою виявлено усього 39 осіб, які обіймають посади в Територіальних органах ДФС України ( керівники , заступники), на яких розповсюджуються визначені законом критерії (ч.1, п.1-8 ч.2, ч 4 ст.5 Закону) та відповідно застосується заборона, передбачена ч.3 ст.1 Закону.
Окрім того, у звіті зазначено, що було вивчено  особову справу начальника Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_1 та виявлено, що ДФС листом від 11.06.2015 року просила Міністерство фінансів України погодити кандидатуру ОСОБА_1 на посаду начальника ГУ ДФС у м. Києві. До листа ДФС України додано довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, трудовій книжці, якою встановлено, що відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у ч.1, п.1-8 ч.2 та п.1,2 ч.4 ст.3 Закону, до ОСОБА_1 не застосовується заборона, передбачена ч.3 ст. 1 Закону. 
У подальшому в доповідній записці Голові ДФС зазначено, що на ОСОБА_1 поширюються критерії, передбачені п. 4 ч.2 ст. 3 Закону, що є підставою для застосування заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону у зв`язку з тим, що остання у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 року обіймала посаду заступника начальника ДПІ у Печерському районі м. Києва.
Даним звітом визнано  незаконним призначення ОСОБА_1 на посаду начальника ГУ ДФС.
Вирішуючи питання законності оскаржуваного наказу нормам чинного законодавства України, а  також його відповідності нормам міжнародного права, колегія суддів виходить з наступного.  
Відповідно до ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення  відповідного міжнародного договору.
Відповідно до ст. 9 Конституції України «Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України». Таке ж положення містить Закон України «Про міжнародні договори України». Декларація про державний суверенітет України, крім того, вказує ще на пріоритет загальновизнаних норм міжнародного права над нормами внутрішнього права України.
Водночас, якщо міжнародним договором України, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою, встановлені інші правила, ніж законом України, повинні застосовуватися правила міжнародного договору. Це положення грунтується на ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 р.: «Учасник не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору». З дати набрання чинності договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою, не можуть застосовуватися норми внутрішніх нормативно-правових актів, що суперечать нормам цього договору. Це стосується також актів Верховної Ради про ратифікацію, якщо вони містять інші, ніж у договорі, положення (за винятком застережень). Так, хоча Закон України про ратифікацію Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 р. від 17 липня 1997 р. вказує на визнання дії Конвенції "...на своїй території...", повинна застосовуватися ст. 1 Конвенції про обов`язок держав забезпечувати "...кожному в межах своєї юрисдикції..." права і свободи, визначені в Конвенції.
27 липня 1996 р. Парламентська асамблея Ради Європи прийняла резолюцію 1096 про заходи щодо демонтажу спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем (далі також Резолюція ПАРЄ), яка встановила загальноприйнятий в ЄС стандарт люстрації. Пункти 11, 12 Резолюції ПАРЄ встановлюють що «люстраційні заходи можуть бути сумісні з демократичною державою, заснованою на верховенстві права, якщо вони відповідають критеріям доведеності індивідуальної вини, гарантованих прав на захист та оскарження до суду, презумпції невинуватості, не мають на меті помсту. Мета люстрації - не покарання ймовірно винних (це є завданням кримінального законодавства), а захист молодої демократії». На підставі Резолюції ПАРЄ були розроблені Керівні принципи щодо забезпечення відповідності законів про люстрацію й аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на верховенстві права (далі також Керівні принципи), якими необхідно керуватися при проведенні люстрації. Зокрема, п. «с» Керівних принципів зазначає, що люстрація не може використовуватися для покарання, оскільки покарання може бути призначено лише на підставі Кримінального кодексу, п. «d» обмежує люстрацію позиціями, на яких люстрований суб`єкт буде становити значну загрозу для прав людини або демократії, п. «h» вимагає доведення особистої участі люстрованого суб`єкта в порушенні прав людини, п. «i» забороняє люстрацію виключно через зв`язок з будь-якою організацією чи діяльність для будь-якої організації, яка була законною на момент такого зв`язку чи діяльності (за винятком випадків, коли організація винна в серйозному порушенні прав людини й доведено особисту участь у них люстрованого суб`єкта), або за особистими думками чи переконаннями, п. «m» встановлює, що особа не може бути люстрована, не отримавши повний належний процесуальний захист. 
В 2007 році Європейський Суд з прав людини виявив, що польський закон про люстрацію придав люстраційному процесу характер кримінального провадження, що призвело до порушення п.п. 1, 3 ст. 6 Конвенції (§§ 60- 33 постанови ЄСПЛ по справі «Матиек проти Польщі»). 
Венеційською Комісією були перевірені люстраційні закони Албанії і Колишньої Югославської Республіки Македонія. В 2014- 2015 роках Венеціанська комісія за запитом голови Комітету з моніторингу ПАРЄ проаналізувала Закон України «Про очищення влади» і прийняла два висновки щодо нього, обидва за № 788/2014: 12-13 грудня 2014 р. було ухвалено попередній висновок, а 19-20 червня 2015 р. - заключний висновок. У п. 28 заключного висновку режим Януковича визнається недемократичним та корумпованим. У пп. 23, 24, 25 заключного висновку зазначається, що український закон про люстрацію відрізняється від інших східноєвропейських законів про люстрацію тим, що він має більш широку сферу застосування. Він переслідує дві різні мети - люстрацію та боротьбу проти корупції, обидві мети є законними, та Україна має вагомі причини для тимчасового виключення з суспільного життя осіб, які займали високі пости при колишньому недемократичному режимі або які здійснювали серйозні порушення прав людини.
Схвалюючи ідею люстрації в України відповідно до Закону «Про очищення влади» в цілому, Венеціанська комісія в п. «с» § 104 попереднього висновку визначила недоліки закону та шляхи їх усунення: люстрація повинна стосуватися тільки тих позицій, які дійсно представляють серйозну загрозу для прав людини або демократії, тому список посад, що підлягають розгляду, повинен бути переглянутий; вина повинна бути доведена в кожному окремому випадку і не може бути припущена на підставі просто приналежності до категорії державних посад, тому критерії люстрації повинні бути переглянуті; закон про люстрацію повинен спеціально передбачати гарантії справедливого судового розгляду при процедурі люстрації; судовий розгляд має призупинити адміністративне рішення про люстрацію до винесення остаточного рішення; інформація про люстрованих осіб повинна оприлюднюватися тільки після остаточного рішення суду.
Окрім того, Європейський суд з прав людини вважає, що звільнення державних службовців на підставі закону України «Про очищення влади» призвело до порушення їхніх прав.
Так, 17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини опублікував рішення щодо Закону про  люстрацію у справі «Полях та інші проти України».
Щодо питання за статтею 8 Конвенції, Суд не ставив під сумнів, що в період перебування при владі Януковича система державної служби та демократичного врядування України постала перед значними викликами.
Однак Суд вирішив, що Закон про очищення влади застосовується до дуже широкого кола осіб і призвів до звільнення заявників лише на тій підставі, що вони обіймали посади на державній службі протягом більш ніж року за часів президентства Януковича, або на підставі зайняття посад у Комуністичній партії до 1991 року.
«Отже, вказаний закон не зважав на особисту роль, яку відігравали заявники, а також на те, чи були вони особисто пов`язані з будь-якою недемократичною діяльністю, що мала місце в період правління колишнього президента. В цьому відношенні український Закон про очищення влади відрізняється від процедур люстрації, які були запроваджені у інших державах Центральної та Східної Європи і які були більш цільовими і вузько спрямованими», - йдеться у рішенні.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційних скарг, відповідачем не надано доказів того, що позивачка була особисто пов`язана з будь-якою недемократичною діяльністю, що мала місце в період правління президента Януковича.
Також не було надано жодного доказу вини ОСОБА_1 у вчиненні  певного правопорушення у період її роботи, тоді як  вина повинна бути доведена в кожному окремому випадку і не може бути припущена на підставі просто приналежності до категорії державних посад.
Фактично звільнення ОСОБА_1 відбулося лише на підставі Закону «Про очищення  влади», оскільки вона  працювала на посаді начальника Головного управління ДФС у м. Києві у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не була звільнена в цей період з відповідної посади за власним бажанням без встановлення вини останньої, на підставі  закону, який не зважав на особисту роль, яку відігравала позивачка, а також на те, чи була вона особисто пов`язана з будь-якою недемократичною діяльністю, що мала місце в період правління колишнього президента.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що звільнення позивачки ОСОБА_1 відбулося у спосіб, що суперечить нормам міжнародного права, усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, а тому наказ про звільнення позивачки з роботи не може бути визнаний судом законним і правомірним.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, підстави для її скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Державної фіскальної служби України та Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                      Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Шурко О.І.

Повний текст виготовлено: 26 лютого 2020 року.