19.02.20
22-ц/812/303/20Провадження №22-ц/812/303/20

П О С Т А Н О В А 
Іменем України
19 лютого 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Бондаренко Т.З.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участю: позивачки ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №486/1529/18  за апеляційною скаргою 
ОСОБА_4 
на рішення, яке постановлено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області під головуванням судді Савіна О.І. у приміщенні цього суду 10 грудня 2019 року за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації, визнання права власності, виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и л а :
        У жовтні 2019 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації, визнання права власності, виселення без надання іншого житлового приміщення.
Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 жовтня 2011 року та договору дарування від 12 квітня 2018 року, їй на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 36.5 кв.м, житловою площею 12.1 кв.м. Інша 1/2 частка квартири належить на праві власності відповідачці ОСОБА_4 . Без узгодження з позивачкою, як із співвласницею, в квартирі розміщує свій офіс адвокат Уколов М.І. Відповідач ОСОБА_4 до червня 2018 року проживала за місцем своєї реєстрації, але після отримання вказаної позовної заяви, стала часто перебувати в спірній квартирі. Зазначає, що спір щодо користування спірною квартирою між нею та ОСОБА_4 виник ще в 2014 році, однак, через те, що квартира однокімнатна, вирішити порядок спільного користування неможливо. Вказує, що пропонувала відповідачці ОСОБА_4 викупити належну їй частку квартири, але позитивної відповіді не отримала, через неспроможність відповідача сплатити її вартість. Відповідно до звіту про оцінку майна, вартість квартири станом на 25 травня 2018 року складала 246 820 грн.. Відповідно, вартість 1/2 частки – 123 410 грн..
Враховуючи наведене позивачка просила припинити право власності ОСОБА_4 на належну їй 1/2 частку квартири, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням з позивача на її користь відповідної грошової компенсації, визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири, належну відповідачці, виселити з вказаного житлового приміщення, без надання іншого, адвоката Уколова М.І., який в спірній квартирі не зареєстрований проте використовує її, як офіс. 
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 грудня 2019 року позов задоволено. Постановлено припинити право власності ОСОБА_4 на її Ѕ частку у спірній квартирі зі стягненням компенсації з ОСОБА_1 123410 грн., визнано право власності на Ѕ частки вказаної квартири за позивачкою та виселено ОСОБА_3 зі спірної квартири.
       Вказане рішення районний суд мотивував тим, що хоча частки позивачки та відповідачки ОСОБА_4 є рівними, однак реальний виділ вказаних часток та спільне користування майном співвласниками є неможливим, а враховуючи, що ОСОБА_4 забезпечена іншим житлом де і проживає, припинення права власності на належну їй частку не завдасть істотної шкоди. 
В апеляцій скарзі відповідачка ОСОБА_4 , посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 мотивувала тим, що в спірній квартирі вона проживає, іншого житла на праві власності не має, а тому припинення її права власності на належну частку в спірному житлі завдає їй істотної шкоди. Відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає і не використовує її в інших цілях, а лише приходить до неї погостювати, оскільки вони тривалий час з ним знайомі.
На дану апеляційну скаргу подав свій відзив відповідач ОСОБА_3 , який вважав її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вказував на те, що ОСОБА_4 вселена в спірну квартиру на підставі рішення суду від 01 серпня 2014 року, іншого житла немає на відміну від позивачки та згодна також викупити частку належну позивачці. Також ОСОБА_3 зазначав, що в даній квартирі не проживає так, як у нього є власне житло. В спірній квартирі не можливо жити та утримувати її як офіс, оскільки вона потребує ремонту, тому вважає, що рішення в частині його виселення є штучно створеним. Суд надає їх стосункам з ОСОБА_4 не вірну оцінку, фактично втручаючись в особисте життя.
Позивачка ОСОБА_1 також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначала, що суд вірно виходив з того, що квартира не є подільною та спільне проживання співвласників є неможливим. 
ОСОБА_4 з ОСОБА_3 пропонували продати їм свою частку, проте, справи далі розмов не доходили. Обставини використання ОСОБА_3 вказаної квартири в якості офісу підтвердили, як свідки так і інформацією з інтернет сайту «Справочник Южноукраїнська», де в розділі «Адвокати» вказано адвоката ОСОБА_3 та робочим адресом вказано адрес спірної квартири .
Також ОСОБА_1 вказує, що вона не має на праві власності іншого житла, тому вважає рішення законним та обґрунтованим. 
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом позивачці ОСОБА_1 належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 11 жовтня 2011 року, згідно якого остання набула право власності на 1/4 частину квартири та копією договору дарування від 12 квітня 2018 року, згідно якого набула право власності ще на 1/4 частину квартири, яку їй подарувала ОСОБА_5 (а.с. 11, 27-28).
Інша Ѕ частина вказаної квартири належить на праві власності ОСОБА_4 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що їй належить 1/6 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25 листопада 2011 року. Згідно договору дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , укладеного 03 лютого 2015 року остання набула у власність 1/6 частину квартири, а згідно договору дарування укладеного 29 квітня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 – набула у власність ще 1/6 частину вказаної квартири (а.с. 23-24, 25-26). 
Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , вказана квартира складається з однієї кімнати, кухні, ванної кімнати та туалету, загальною площею 36.5 кв.м, житловою площею 12.1 кв.м (а.с. 9-10).
Згідно зі статтями 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Районний суд аналізуючи наведені норми правильно зазначив про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності  будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Так, оцінюючи подані сторонами докази, суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира є однокімнатною та за технічними характеристиками є неподільною, через що спільне володіння і користування цим майном співвласниками, які є сторонніми особами неможливе. 
Як вбачається із змісту рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 серпня 2014 року, ОСОБА_4 та на той час співвласника ОСОБА_6 вселено в спірну квартиру, усунувши таким чином перешкоди в її користуванні з боку ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (а.с. 30).
З акту державного виконавця від 2014 року видно, що ОСОБА_4 вселено в спірну квартиру на виконання вказаного рішення (а.с 189).
Відповідно до акту № 194 про фактичне проживання, складеного комісією Комунального підприємства ЖЕО та затвердженого головним інженером даного підприємства від 21 серпня 2018 року, в квартирі АДРЕСА_1 з 2014 року проживає ОСОБА_4 (а.с. 33).
В позовній заяві, яку ОСОБА_1 подавала до Южноукраїнського районного суду Миколаївської області 15 листопада 2017 року з аналогічними вимогами, зазначено що ОСОБА_4 проживає в спірній квартирі, який судом залишено без розгляду (а.с. 182-183). 
Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира перебуває в користуванні та розпорядженні відповідачки ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки, доданої до апеляційної скарги, виданої 02 січня 2020 року Центром надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області ОСОБА_4 зареєструвала своє місце проживання в спірній квартирі 31 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 200).
Суд, обґрунтовуючи те, що припинення права власності ОСОБА_4 не завдасть істотної шкоди її інтересам, посилався на наявність у неї іншого житла. 
Проте, вказаний висновок не ґрунтується на наявних доказах у справі, оскільки докази про належність іншого житла на праві власності ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні. В рішенні суд не зазначає, яке саме інше житло має відповідачка та чим це підтверджується. Із пояснень сторін встановлено, що відповідачка проживала в гуртожитку де їй виділено ліжко місце.
Таким чином враховуючи, що іншого житла на праві власності відповідачка не має, висновок районного суду, щодо можливості припинення права власності її на частку в спірній квартирі, оскільки таке не завдасть її інтересам істотної шкоди не є переконливим.
Також, обґрунтовуючи підстави задоволення позовних вимог, суд послався на те, що ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації вартість Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в умі 123410 грн. В той же час, районний суд зазначає, що з пояснень сторін слідує, що вказані грошові кошти повернуто позивачці в зв`язку з залишенням раніше поданого нею аналогічного позову без розгляду.
Так, до апеляційної скарги ОСОБА_4 додано ухвалу суду від 10 вересня 2018 року, якою вказаний позов залишено без розгляду та повернуто ОСОБА_1 , сплачені нею на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області від 21 серпня 2018 року 123410 грн. (а.с.184).
За вказаних обставин, відсутні підстави вважати виконаними вимоги ч.2 ст.365 ЦК України, щодо попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, що також виключає можливість припинення права власності на частку в спільному майні.
В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилалась на те, що квартира є неподільною через що спільне її використання є неможливим. Проте, вказані доводи не є достатніми для припинення права власності відповідно до вимог ст. 365 ЦК України.
ОСОБА_1 вказує на те, що вартість Ѕ частки спірної квартири визначена в установленому законом порядку на підставі висновку спеціаліста, відповідачка в судовому засіданні не заявляла клопотання про призначення експертизи з цього питання, тому розмір компенсації судом визначено правильно. Однак, вказаний довід також не заслуговує на увагу, оскільки, як зазначено вище, вказана сума не вносилась позивачкою на відповідний депозитний рахунок у даній справі.
У відзиві також зазначається, що ОСОБА_4 у спірній квартирі зареєструвала своє місце проживання після подачі даного позову до суду, чим ввела суд в оману. Проте, вказана обставина не спростовує наведені висновки в даній постанові, натомість підтверджує наміри відповідачки щодо користування спірним майном.
Посилання позивачки у відзиві на те, що житлово-комунальні послуги до звернення до суду сплачувалися лише нею, також не впливає на право власності сторін на спірну квартиру, оскільки вони мають рівне право на користування нею. Позивачка не позбавлена права на поділ вказаних витрат із відповідачкою, як співвласницею, в тому числі і в судовому порядку.
Позивачка також вказала, що на підставі рішення районного суду у даній справі вона зареєструвала своє право на спірну Ѕ частку квартири в державному реєстрі та на даний час є власницею всієї квартири. Однак, вказана обставина не є перешкодою для перевірки законності оскаржуваного рішення. 
   Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
   Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення  суду першої інстанції в частині припинення права власності на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної компенсації її вартості та визнання права власності, колегія суддів дійшла висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення справи в цій частині. За такого вказане рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про припинення права власності на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації, визнання права власності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення суду скасувати повністю, зазначаючи про те, що виселення із спірної квартири ОСОБА_3 є безпідставним. Проте, остання не має повноважень щодо представництва інтересів ОСОБА_3 щодо оскарження рішення ухваленого стосовно нього. Сам ОСОБА_3 рішення в частині його виселення не оскаржував.
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи наведене в іншій частині рішення районного суду підлягає залишенню без змін.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та сплаченого при її подачі відповідачкою судового збору в розмірі 2908 грн. 40 коп. з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1851 грн.15 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а : 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
         Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від    10 грудня 2019 року в частині задоволення вимог про припинення права на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації та визнання права власності  скасувати, у  справі  ухвалити  нове  судове рішення. 
В задоволенні  позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації та визнання права власності на Ѕ частку квартири відмовити.
В іншій частині вказане рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1851 грн. 15 коп. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 24 лютого 2020 року.
Судді: Т.З.Бондаренко
                Т.М.Базовкіна

        Л.М.Царюк