справа № 357/11620/16-ц                     
головуючий у суді І інстанції Кошель Л.М.
провадження № 22-ц/824/2240/2020
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
24 лютого 2020 року                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І.,
суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,
при секретарі судового засідання Сердюк К.О.,
розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2017 року 
у справі за позовом Білоцерківського національного аграрного університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2016 року Білоцерківський національний аграрний університет звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала у Білоцерківському національному аграрному університеті за строковим трудовим договором на посаді асистента кафедри філософії та політології.
ОСОБА_1 та членам її сім`ї на підставі ордеру від 01 жовтня 2008 року № 467 для тимчасового проживання на період роботи в університеті була надана кімната АДРЕСА_1 .
Разом з тим, наказом від 25 березня 2009 року ОСОБА_1 було  звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, проте відповідачі відмовилися добровільно звільнити займане житлове приміщення.
Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 26 квітня 2010 року у справі № 2/1653, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову Білоцерківського національного аграрного університету до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про виселення. Вказаним рішенням у справі № 2/1653 встановлено, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, з якою проживають її неповнолітні діти, тому у задоволенні позову відмовлено з цих підстав.
Враховуючи те, що діти ОСОБА_1 : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , досягли повноліття, позивач вважав, що у нього знову виникли підстави для звернення до суду з цим позовом, оскільки ОСОБА_1 працювала у Білоцерківському національному аграрному університеті за строковим трудовим договором (контрактом), який було припинено по його закінченню, тому відповідачі підлягають виселенню зі спірного житлового приміщення відповідно до вимог частини першої статті 132 ЖК України.
На підставі викладеного Білоцерківський національний аграрний університет просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2017 року позов задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Білоцерківського національного аграрного університету судові витрати по 459 грн 33 коп. з кожного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що після припинення трудових відносин з позивачем, ОСОБА_1 підлягала виселенню з гуртожитку на підставі частини першої статті 132 ЖК Української РСР, однак її не було виселено у зв`язку з тим, що вона є одинокою матір`ю з неповнолітніми дітьми, які проживали з нею.
Молодший син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже, з цієї дати відпали обмеження щодо виселення відповідачів з гуртожитку, встановлені статтею 125 ЖК України.
Суд вважав, що у спірних правовідносинах початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з дня досягнення повноліття молодшим сином ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , а саме з 14 жовтня 2016 року. Саме після настання цієї дати у позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2017 року залишено без змін.  
Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року постанову Київського апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2017 року не відповідає фактичним обставинам справи, прийнята з порушенням норм процесуального права і тому підлягає скасуванню.
Білоцерківський національний аграрний університети ні його попередник Білоцерківський державний аграрний університет не укладав контракту з ОСОБА_1 . 
Представлена копія контракту № 105/08 від 18 червня 2008 року підписана тільки стороною навчального закладу. Уклавши строковий трудовий договір (без укладання письмового трудового договору) відповідно до наказу № 240/ос від 03 грудня 2007 року позивач по справі без звільнення укладає новий строковий трудовий договір (без укладання письмового трудового договору) - наказ № 140/ос від 19 червня 2008 року. За таких умов строковий трудовий договір став безстроковим. 
Отже, для того щоб не допустити перетворення строкового трудового договору на безстроковий, у день закінчення строку договору роботодавець має видати наказ про звільнення працівника з роботи. Якщо цього не станеться, а працівник не вимагатиме припинення договору й наступного дня вийде на роботу, він вважатиметься таким, що працює безстроково, і його вже не можна буде звільнити у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Тобто укладення строкового трудового договору в інших випадках, аніж тих, що передбачені статтею 23 КЗпП, є незаконним, а отже, такий трудовий договір є безстроковим, навіть без переукладення.
Відповідач ОСОБА_1 звільнилась з роботи за угодою сторін, згідно частини 1 статті 36 КЗпП України. У заяві на звільнення відповідач просить звільнити з роботи, а не розірвати строковий трудовий договір, чи контракт - як стверджує позивач по справі (копія заяви подана позивачем по справі).
Що стосується терміну позовної давності, то позивач по справі мав право на виселення з дня припинення трудових відносин між ним та відповідачем по справі. Відповідач по справі звільнилась з роботи за наказом № 57/ос від 25 березня 2009 року.
Про те, що відповідача не можна виселити без надання іншого житлового приміщення відповідачу стало відомо при оголошені рішення Білоцерківського міськрайонного суду 26 квітня 2010 року. Суд першої інстанції при ухваленні рішення проігнорував зазначені вище обставини.
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,  вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу від 19 червня 2008 року № 140/ОС ОСОБА_1 призначена на посаду асистента кафедри філософії та політології Білоцерківського національного аграрного університету за контрактом терміном на п`ять років з 18 червня 2008 року.
Згідно з наказом Білоцерківського національного аграрного університету від 14 серпня 2008 року № 219/О ОСОБА_1   надано кімнату АДРЕСА_1 для проживання з сім`єю (діти: ОСОБА_3 , 1996 року народження, ОСОБА_2 , 1998 року народження) на період роботи в університеті згідно із заявою ОСОБА_1 .
Встановлено, що ОСОБА_1 із сім`єю в складі 3 осіб надано ордер від 01 жовтня 2008 року № 467 на право заняття у сімейному гуртожитку квартири АДРЕСА_1 , площею 17,44 кв. м, яка складається з однієї кімнати.
Вказаний ордер ОСОБА_1 отримала 06 жовтня 2008 року.
Будинок АДРЕСА_3 зареєстрований як сімейний гуртожиток Білоцерківського національного аграрного університету та обліковується на його балансі.
Відповідно до наказу від 25 березня 2009 року № 57/ОС ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 25 березня 2009 року за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від  26  квітня 2010 року у справі № 2-1653, яке набрало законної сили, Білоцерківському національному аграрному університету відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про виселення.
Під час розгляду справи № 2-1653 встановлено, що на час звільнення з роботи ОСОБА_1 була одинокою матір`ю, яка проживала з неповнолітніми дітьми, отже відповідно до статті 125 ЖК УРСР її не можна було виселити.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.  При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Молодший син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановлено, що на момент звернення позивача до суду у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Відповідно до довідок адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 02 листопада 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проживають у квартирі АДРЕСА_1 .
Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_1 вказувала, що спірне житло є її єдиним місцем проживання та її дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , іншого житла вони не мають, а вимога позивача порушує її права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є студентами Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет».
Згідно з довідкою ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 27 квітня 2017 року ОСОБА_2 не зареєстрований у студентському гуртожитку № 2 ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на АДРЕСА_2
Відповідно до довідки ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 27 квітня 2017 року ОСОБА_3 не зареєстрований у студентському гуртожитку № 4 ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на вулиці Університетська, 12 у місті Ужгороді.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що між ним та ОСОБА_1 припинилися трудові відносини, тому вона зобов`язана звільнити зайняте у гуртожитку приміщення.
Разом з тим, навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.
Отже, сам факт припинення між Білоцерківським національним аграрним університетом та ОСОБА_1 трудових відносин не є безумовною підставою для виселення останньої (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у цій справі ).
Враховуючи, що відповідачі ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 законно вселилися у спірне приміщення та тривалий час проживають у спірному приміщенні (з 2008 року), заборгованість  з оплати житлово-комунальних послуг та порушень правил проживання у гуртожитку відсутні, матеріали справи не містять доказів наявності іншого житла у відповідачів, колегія апеляційного суду  вважає, що виселення відповідачів з їх кімнати гуртожитку, де вони проживають тривалий час, буде надмірним тягарем та порушуватиме право відповідачів на повагу до житла, яке ОСОБА_1 вважає своїм постійним місцем проживання та членів її сім`ї.
У справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Відтак, навіть якщо врахувати, що позивач діє з метою задоволення інтересів інших викладачів в університеті та членів їх сімей, які мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням трудових правовідносин з Білоцерківським національним аграрним університетом, то пропорційність цій меті виселення відповідача, за відсутності в неї іншого житла, можливості винаймати інше житло та достатній рівень доходів для цього, викликає обґрунтовані сумніви та заперечення.
Матеріали справи не містять доказів наявності іншого житла у відповідачів. При цьому колегія апеляційного суду враховує, що у  ОСОБА_1 є малолітня дитина ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 28 січня 2020 року.  
Однак доведення пропорційності є основним завданням заявника про виселення і оцінка її судами повинна здійснюватися з врахуванням всіх обставин справи.
Пропорційність в даному випадку означає, що збалансовано легітимні потреби суспільства (забезпечення працівників університету житлом - кімнатами в гуртожитку) та особисті потреби відповідачів у житлі.
ЄСПЛ у своїй практиці у справах про виселення неодноразово вказував, що рішення повинні ґрунтуватися на належних підставах, з перевіркою необхідності такого заходу у демократичному суспільстві.
Так в справі «Йорданова та інші проти Болгарії» встановлено, що дійшовши висновку, що вселення не відповідало чинному законодавству, суди надали цьому першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Тому ЄСПЛ дійшов висновку, що підхід, застосований національними судами сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників.
Таким чином, колегія апеляційного суду  у контексті обставин цієї справи оцінивши пропорційність виселення відповідачів, враховуючи, що виселення є порушенням права, визначеного статтею 8 Конвенції у його найтяжчій формі вважає, що розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення колишнього працівника разом із сім`єю, та самим працівником є дотриманим.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову Білоцерківського національного аграрного університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з Білоцерківського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 1 515 грн 80 коп.
Стягувач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце проживання:  АДРЕСА_1 ).
Боржник: Білоцерківський  національний аграрний університет (код ЄДРПОУ 00493712, місце розташування: 09100, місто Біла Церква, вулиця Турчанінова, 7)
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.   
 
Повний текст Постанови складений 02 березня 2020 року.

 

Головуючий                                                                                            Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                        Т.А. Слюсар
 
                                                                                                             В.М. Волошина