Ухвала
Іменем України
      
15 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 629/1085/16-ц
провадження № 61-214ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Лозова Харківської області в особі Лозівської міської ради Харківської області, треті особа: Комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області, Відділ з питань реєстрації Лозівської міської ради Харківської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадщину,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року позов   ОСОБА_2 задоволено, а у задоволенні позовних заяв третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, -  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , відмовлено.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 рокувідмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення і ОСОБА_1 не надав доказів наявності передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав для незастосування річного строку, який є таким, що не підлягає поновленню.
26 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.
 
Заявник зазначає, що обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, датовану 06 вересня 2019 року, він наполягав на тому, що у стані, в якому він перебував впродовж                2017-2019 років, об`єктивно не мав можливості захищати свої права. Як приклад, наводив подію тяжкого травмування у побуті, яка сталася 30 травня 2019 року, свій літній вік та вік його дружини, а також незадовільний стан здоров`я. Вважає, що його присутність при оголошенні неповного тексту рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року не могла бути підставою для відмови у поновленні строку на апеляційне оскарження.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції рішення у цій справі ухвалено 25 квітня 2017 року у відкритому судовому засіданні за участю, зокрема, третьої особи ОСОБА_1 , повний текст його виготовлений 28 квітня 2017 року, однак апеляційна скарга на нього подана лише у вересні 2019 року, тобто більше ніж через два роки з дня ухвалення рішення.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано йому строк для звернення до апеляційного суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних причин його пропуску. Копію цієї ухвали ОСОБА_1 отримав 05 листопада 2019 року.
15 листопада 2019 року на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року   ОСОБА_1 подав заяву, в якій посилався на те, що виявлені у нього тяжкі ушкодження та їх наслідки не давали йому можливості рухатись самостійно як у післяопераційний період, так і на час звернення з апеляційною скаргою, що підтверджується долученою до заяви копією висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи від 13 листопада 2019 року № 92-КР.
З урахуванням зазначенних обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані ОСОБА_1 доводи не свідчать про наявність підстав для поновлення пропущеного строку, оскільки відповідно до долученої ним копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 9.8414 травматологічного відділення травму він отримав 08 червня 2017 року, операція була проведена 10 червня 2017 року, однак строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції закінчився 09 травня 2017 року. Апеляційна скарга та заява, подана 15 листопада 2019 року, не містять даних, які б свідчили про неможливість звернення ОСОБА_1 до апеляційного суду у встановлений законом строк, тобто з 29 квітня 2017 року по 09 травня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
За правилами частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:   1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Встановивши, що ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи, однак, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою він звернувся лише у вересні 2019 року, тобто після спливу більше ніж двох років з дня складення повного тексту судового рішення, при цьому наявність обставин пропуску строку внаслідок виникнення обставин непереборної сили ним належними доказами не підтверджено, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.
Доводи ОСОБА_1 щодо його хвороби та неможливості подання апеляційної скарги у визначений законом строк суд апеляційної інстанції визнав безпідставними.
Згідно з усталеною практикою, викладеною в рішеннях Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).
Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
 
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а є лише незгодою заявника з його змістом.
Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Лозова Харківської області в особі Лозівської міської ради Харківської області, треті особа: Комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області, Відділ з питань реєстрації Лозівської міської ради Харківської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадщину.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. М. Ігнатенко 
 
                                                                                                                    М. Ю. Тітов