ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
2 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 607/10815/16-ц
провадження № 61-33790св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач  — ОСОБА_3 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 серпня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Загорського О. О., Ходоровського М. В., Фащевської Н. Є., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом, уточненим у травні 2017 року, до  ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позову зазначив, що 20 березня 2009 року між ним і ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 2 320 доларів США на строк до 20 червня 2009 року, оформлений розпискою. 27 квітня 2009 року він надав відповідачу у борг 3 815 доларів США на строк до 27 липня 2009 року, про що ними підписана угода.
ОСОБА_2 шляхом здійснення безготівкових перерахувань повернула йому 31 849 гривень, що станом на час проведення платежів за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 3 792 доларам США. 
Станом на 11 травня 2009 року борг відповідача склав 2 343 доларів США. 
Позивач вказує, що у зв`язку з припиненням повернення боргу він звернувся до відповідача з вимогою переукласти договір позики, зафіксувавши залишок суми позики одним документом, а також передбачити проценти і штрафні санкції та спосіб забезпечення виконання зобов`язань. Такий договір укладений ними 1 жовтня 2009 року на суму 61 124 гривень. 
У зв`язку з неповерненням коштів, 21 червня 2013 року він звернувся до ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за договором від 1 жовтня 2009 року на загальну суму 31 865,84 гривень, який заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 вересня 2013 року у справі № 607/11979/13-ц задоволено і стягнено з відповідача вказаний борг. У подальшому це рішення скасовано за заявою ОСОБА_2 і в ході повторного розгляду справи вона заперечила укладення договору від 1 жовтня 2009 року, пославшись на відсутність свого підпису за кожній сторінці. 
ОСОБА_3 вказує, що, розуміючи певну обґрунтованість її доводів у зв`язку з непідписанням ними усіх сторінок договору, подав у справі № 607/11979/13-ц заяву про залишення позову без розгляду та звернувся із цим позовом про стягнення неповерненої частини позики за первісними розписками. 
За таких обставин просив стягнути з  ОСОБА_2 борг у розмірі 2 458,94 доларів США.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року, ухваленим у складі судді Дюбича В. Л., позов задоволено частково. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 заборгованість за угодою про позику грошей від 27 квітня 2009 року у розмірі 60 797,22 гривень і 607,97 гривень судового збору. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання  ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у борг і порушення обов`язку щодо своєчасного повернення частини позики та нарахованих на залишок боргу процентів на загальну суму 60 797,22 гривень, що є підставою для стягнення цієї заборгованості. Також суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності за вимогами ОСОБА_3 перервався пред`явленням у червні 2013 року позову про стягнення цієї ж суми боргу (справа № 607/11979/13) і розпочався заново. Так як строк до спливу позовної давності, який залишився після постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, є меншим ніж шість місяців, він підлягає продовженню до шести місяців відповідно до статті 265 ЦК України, тому, подаючи цей позов 26 вересня 2016 року, позивач позовну давність не пропустив. 
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 31 серпня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові з підстав спливу позовної давності. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності, так як позивач обізнаний щодо порушення його права на повернення позики з 2 вересня 2011 року, про що свідчить лист-вимога відповідачу про сплату неповерненого боргу, а з цим позовом звернувся лише у  вересні 2016 року. Доводи ОСОБА_3 про те, що перебіг позовної давності перервався пред`явленням позову у червні 2013 року у справі № 607/11979/13-ц, суд відхилив з посиланням на те, що зазначений позов поданий з іншої матеріально-правової підстави, а саме на підставі договору від 1 жовтня 2009 року, а не розписки від 20 березня 2009 року і угоди від 27 квітня 2009 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У вересні 2017 року  ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 серпня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 травня 2017 року, виправивши у ньому арифметичні помилки. 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права.
Заявник зазначає, що своєчасно звернувся з позовом про стягнення боргу у червні 2013 року, проте змушений був подати заяву про залишення його без розгляду з тих підстав, що відповідач оспорила правильність оформлення договору від 1 жовтня 2009 року, у якому вони узагальнили і деталізували умови та порядок виконання зобов`язань за розпискою від 20 березня 2009 року і угодою від 27 квітня 2009 року.
На думку заявника, суд апеляційної інстанції не надав оцінки його доводам про поважність причин пропущення позовної давності, зокрема, не врахував, що справа № 607/11979/13-ц тривалий час перебувала у провадженні суду і він мав правомірні сподівання на ухвалення рішення про задоволення своїх вимог, проте після постановлення ухвали про залишення позову без розгляду у серпні 2016 року і з`ясування необхідності подання нового позову про стягнення боргу за первинним борговими документами він відразу звернувся із цією позовною заявою.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У 2018 році справу передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судам першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 березня 2009 року  ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 позику у сумі 2 320 доларів США строком на 3 місяці, про що надала розписку. 20 червня 2009 року сторони продовжили строк повернення коштів на два місяці на тих самих умовах, про що зроблено відмітку на розписці від 20 березня 2009 року.
27 квітня 2009 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підписали угоду про отримання у позику 3 815 доларів США строком на три місяці - до 27 липня 2009 року.
Також в угоді зазначено, що у випадку несвоєчасного повернення грошових коштівОСОБА_2 зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення. 
Частину позики ОСОБА_2 повернула, що позивач визнає; неповернена частина у сукупності складає 2 154 доларів США.
Останній платіж у рахунок погашення боргу відповідач здійснила 11 травня 2011 року.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи № 607/11979/13-ц, встановив, що 21 червня 2013 року  ОСОБА_3 звернувся до  ОСОБА_2 із позовом про стягнення неповерненої суми позики. Вказаний позов ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2016 року залишено без розгляду, після чого 26 вересня 2016 року  ОСОБА_3 подав зазначений позов. Суд першої інстанції також встановив, що предметом цього позову і позову у справі № 607/11979/13-ц є стягнення однієї і тієї ж суми боргу.
Суд апеляційної інстанції встановив, що у справі № 607/11979/13-ц ОСОБА_3 просив стягнути заборгованість за договором позики від 1 жовтня 2009 року, а у цій справі просить стягнути іншу заборгованість - за розпискою від 20 березня 2009 року і угодою від 27 квітня 2009 року, що свідчить про різний предмет і матеріально-правові підстави вимог у цій справі і у справі № 607/11979/13-ц. 
Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов, дослідивши зміст ухваленого у справі № 607/11979/13-цзаочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 вересня 2013 року, яке у подальшому за заявою ОСОБА_2 переглянуте і скасоване. Матеріали справи № 607/11979/13-ц, зокрема зміст позовної заяви, суд апеляційної інстанції не досліджував. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову з підстави спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач достовірно встановив порушення свого права на отримання неповерненої частини позики 2 вересня 2011 року і мав подати позов до 2 вересня 2014 року, тому звернення із цим позовом у вересні 2016 року свідчить про пропущення встановленого законодавством трирічного строку для звернення до суду за захистом порушеного права. Одночасно суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності не переривався поданням позову у справі № 607/11979/13-ц, оскільки зазначений позов пред`явлений з інших матеріально-правових підстав. 
Проте такі висновки апеляційного суду є передчасними.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Неповернення позики в обумовлений у борговому документі строк свідчить про порушення позичальником своїх зобов`язань і породжує у позикодавця право на пред`явлення до боржника позову про стягнення боргу. 
Строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є позовною давністю (стаття 256 ЦК України). 
Протягом строку позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність строком в один рік (стаття 258 ЦК України).
Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України).
Стаття 264 ЦК України встановлює, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Суд першої інстанції дослідив матеріали цивільної справи № 607/11979/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу і встановив, що у цій справі і у справі № 607/11979/13-ц позивач просив стягнути одну і ту ж суму боргу, тому подання позову у справі № 607/11979/13-ц у червні 2013 року перервало перебіг позовної давності.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову, дійшов висновку про те, що подання ОСОБА_3 позову до ОСОБА_2 у червні 2013 року не перервало перебіг позовної давності, оскільки предмет і матеріально-правові підстави позову у цій справі і у справі № 607/11979/13-ц є різними.
Проте таких висновків судів апеляційної інстанцій дійшов з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки, як вбачається зі справи, матеріали цивільної справи № 607/11979/13-ц одночасно із цією справою до суду апеляційної інстанції не передавалися, у подальшому апеляційним судом не витребовувалися і не досліджувалися. 
Стаття 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, встановлювала, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V Кодексу «Апеляційне провадження», та з дотриманням вимог глави 4 «Судовий розгляд» і глави 7 «Судові рішення» розділу ІІІ ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно зі статтями 159, 212 ЦПК України у тій же редакції суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Стаття 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначала, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанцій дійшов протилежних ніж суд першої інстанції висновків щодо різного предмета позову у цій справі і у справі № 607/11979/13-ц, не дослідивши матеріали останньої, зокрема зміст позовної заяви, що є порушенням вимог цивільного процесуального законодавства. 
Обмежившись лише дослідженням ухваленого у справі № 607/11979/13-ц заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 вересня 2013 року і пославшись на зазначення у цьому рішенні правовою підставою стягнення боргу іншого боргового документа - договору позики від 1 жовтня 2009 року, апеляційний суд не спростував доводи ОСОБА_3 про те, що 1 жовтня 2009 року сторони підписали договір позики, у якому більш детально зафіксували усі умови позикових зобов`язань, які уже існували за розпискою від 20 березня 2009 року і угодою від 27 квітня 2009 року, тобто вказана в договорі, розписці та угоді сума позики є однією і тією ж сумою, що може бути підтверджено матеріалами справи № 607/11979/13-ц.
Крім того, усупереч статті 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, яка вимагає від суду надання оцінки усім вимогам і запереченням сторін, суд апеляційної інстанції не надав оцінку зазначеним у запереченнях на апеляційну скаргу доводам ОСОБА_4 щодо поважності причин пропущення позовної давності, а саме тривалий розгляд справи № 607/11979/13-ц, скасування ухваленого у ній заочного рішення із призначенням до розгляду у загальному порядку, неодноразове відкладення судових засідань, а також подання ним позову у цій справі відразу після залишення без розгляду позову у справі № 607/11979/13-ц.
Касаційний суд, з урахуванням установлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом порушення не має, оскільки не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не виконав вимог цивільного процесуального законодавства щодо безпосередності дослідження доказів, не витребував та не дослідив матеріали цивільної справи № 607/11979/13-ц, а також не надав оцінки доводам позивача щодо поважності причин пропущення позовної давності, тобто не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, дослідити матеріали справи № 607/11979/13-ц і встановити, чи перервався перебіг позовної давності пред`явленням позову у справі № 607/11979/13-ц, надати оцінку доводам позивача щодо поважності причин пропущення позовної давності, зокрема щодо тривалого судового розгляду справи № 607/11979/13-ц, і ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | В. О. Кузнєцов  В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов