ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 січня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2360/19
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/47/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  в  складі:
головуючого судді  - Губар В.С.,
суддів  -  Бобрової І.О., Кузюри Л.В.,
із секретарем судового засідання–Шапко В.М., Бивалькевич Т.В.

Позивач – ОСОБА_1 
Відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості  за договором позики,

місце ухвалення судового рішення – м. Прилуки Чернігівської області
дата складання повного тексту судового рішення – 20 вересня 2019 року

                                      В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 роуку ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 11000 доларів США. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що 22.12.2017 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики в простій письмовій формі на суму 11 000 доларів США та визначно строк  повернення позики  моментом пред`явлення вимоги. 
28.05.2019 року позивач звернулась до ОСОБА_2 з досудовою письмовою вимогою про повернення позики, однак останній у встановлений законом строк  позичені гроші не повернув, тому позивач звернулась до суду за захистом  її  порушеного права.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 2019 року поовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 11000 доларів США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають у тому, що він особисто гроші у позивачки не позичав, оскільки безпосередня домовленість  про укладення договору позики відбулась між ОСОБА_1 та його пасинком ОСОБА_3 , який фактично і позичив у ОСОБА_1 11 тисяч доларів США.  ОСОБА_2 наголошує, що розписка була написана ним, ОСОБА_2 ,  особисто через травму руки ОСОБА_4 .
Апелянт підкреслює, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив йому у допиті свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та про витребування доказів з матеріалів кримінального провадження по факту смерті ОСОБА_4 - передсмертної записики ОСОБА_7 та роздруківку телефонних розмов, з належного померлому телефону.
ОСОБА_2 не погоджується зі стягнутою сумою за розпискою в 11000 доларів США, оскільки в розписці написано лише «11 т доларів США», що не може свідчити про визначення числового значення.
Зазначає, що судом першої інстанції до матеріалів справи була приєднана копія розписки, яка не відповідає копії, яка була надана йому.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на те, що судом першої інстанції фактичні обставини справи були повно та всебічно встановлені  та ухвалено законне і обґрунтоване рішення по суті спору.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , дослідивши  матеріали цивільної  справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4  ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.
22 грудня 2017 року  ОСОБА_2 написав  розписку, за якою  отримав у борг у ОСОБА_1   11000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою (а.с. 32).
З матеріалів справи убачається, що 28 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з досудовою претензією про повернення позики в сумі 11000  доларів США (а.с. 8).
Відповідач ОСОБА_8 в порушення умов договору позики свої зобов`язання не виконав, отримані в борг кошти не повернув та заперечував факт отримання коштів в борг для особистих цілей.
Зазначені обставини сторонами не заперечувались та не спростовані.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача борг за договором розписки, посилаючись на ст.ст. 15, 16, 509, 526, 530, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України. 
Ухвалюючи рішеня про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відпвідачем не надано жодного належного і допустимого доказу який би містив інформацію щодо предмета доказування і спростував позицію позивача та не доведено факт не отримання ним, відповідачем,  грошей.
Оскаржуване рішення  суду першої інстанції  апеляційний суд визнає  законним і обґрунтованим, ухваленим з урахуванням усіх обставин справи та наявних у справі і об`єктивно оцінених доказів та з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. 
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами ст.6 Конвенції є верховенство права та доступ до правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом п.3, 4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
В рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини також вказав, що «надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило б розгляду їхніх позовних вимог».
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.      
Згідно з приписами ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Приписами ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У суді першої інстанції до матеріалів справи наданий та належним чином дослджений оригінал розписки ОСОБА_2   від 22 грудня 2017 року про отримання в борг від ОСОБА_1 11 тисяч доларів США, які мали бути повернуті за першою вимогою позикодавця. В апеляційному суді відповідач визнав, що вказана боргована  розписка написана ним особисто  та добровільно і усвідомлено за власним волевиявленням.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 у визначений договором строк не повернув ОСОБА_1 взяті в борг за розпискою гроші  і залишається боржником по зобов`язанню, що підтверджується оригіналом розписки від 22.12.2017 року яка є чинною і  і у встановленому законом порядку недійсною не визнанавалась (а.с.32).
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем ОСОБА_2 не надано суду першої інстанції і представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на спростування отримання саме ним грошових коштів у сумі 11000 доларів США.
Отже, наявний у справі оригінал розписки є доказом наявності  боргового зобов`язання  позичальника  перед позикодавцем та отримання  позичальником суми позики, яка підлягає поверненню позичальникові за його вимогою.
Разом з тим, відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду ніяких належних і допустимих  та безсумнівних документальних доказів, які б підтвердили, що  він повернув позивачеві взяті у борг гроші. 
Упродовж розгляду справи у суді першої інстанції та в апеляційному суді, ОСОБА_2 достовірно не доведено належними і допустимими  документальними доказами, що за наявною у справі розпискою  гроші у ОСОБА_1   позичав  не він, а інша особа і не доведено, що саме  інша особа, а не відповідач, мала повернути ОСОБА_1 ці позичені гроші, а  згідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином.
Виходячи із сукупності досліджених обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із ОСОБА_2 боргу за договором позики в сумі 11000 доларів США.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З урахуванням вказаного, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення  суду першої інстанції є законним і  обґрунтованим та ухвалено  відповідно до норм матеріального права із  дотриманням норм процесуального права. 
Апеляційний суд визнає, що судом першої інстанції  повно і всебічно з`ясовані обставини справи  та надано об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, а  апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, а  рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

                                        П О С Т А Н О В И В:

  Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                   Судді: