Ухвала
Іменем України 
27 січня 2020 року
м. Київ
справа № 554/41/17
провадження № 51-6509ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Полтавського апеляційного суду 
від 22 листопада 2019 року,
встановив:
Зі змісту касаційної скарги убачається, що захисник не погоджується з вказаним судовим рішенням, порушує питання про його скасування та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог  п. 4 ч. 2 та ч. 3 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та думка особи, яка подає скаргу, з приводу участі у касаційному розгляді. 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що  не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального 
закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Проте, всупереч вищевказаному захисник, оскаржуючи вирок апеляційного суду, в обґрунтування його незаконності заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
При цьому у мотивувальній частині касаційної скарги захисник фактично просить надати іншу оцінку доказам у кримінальному провадженні, ніж ту, яку вони отримали в результаті його розгляду судом апеляційної інстанції, що не входить до повноважень касаційного суду.
Також, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України захисник у скарзі не зазначає чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.
 
Окрім зазначеного, відповідно до ст. 425 КПК України захисник має право подати касаційну скаргу лише в межах, що стосуються інтересів засудженого. 
Однак, захисник ОСОБА_4 , який подав касаційну скаргу в інтересах засудженого ОСОБА_5 , стверджує про незаконність оскаржуваного судового рішення, в тому числі, і щодо іншого засудженого – ОСОБА_6 та  ставить вимогу про його скасування в повному обсязі.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                            ОСОБА_3