Постанова
Іменем України
15 січня 2020 року 
м. Київ
справа № 161/2717/18
провадження № 61-45566св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Висоцька В.С., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
учасники справи:
боржник - Дочірнє підприємство «Волинський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України»,
стягувач - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Перший відділ державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Волинський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на постанову Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Грушицького А. І., Карпук А. К.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року Дочірнє підприємство «Волинський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» (далі - ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України»)звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області  (далі - Перший ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області).  
Скаргу мотивовано тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/2929/17 було частково задоволено позов ОСОБА_1 , поновлено його на посаді начальника філії «Луцька ДЕД», рішення в цій частині та сплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 5 145,82 грн було допущено до негайного виконання. ОСОБА_1 звернувся з виконавчим листом до Першого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області.               13 вересня 2017 року відповідачем було винесено постанову № 54636917 про стягнення виконавчого збору на загальну суму 13 314,58 грн та постанову             № 54636917 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в сумі 200,00 грн.
До моменту прибуття до будівлі ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» державного виконавця, підприємством було винесено наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Луцька ДЕД», тобто рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Державний виконавець повинен був, після ознайомлення з наказом про поновлення ОСОБА_1 на роботі, закрити виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», натомість було винесено оскаржувані постанови, які є безпідставними.
ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державної акціонерної компанії«Автомобільні дороги України» зверталось до Луцького міськрайонного суду Волинської області щодо скасування вищезазначених постанов. Постановою суду Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада         2017 року у справі № 161/16137/17 в задоволені позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 січня   2018 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області                  від 23 листопада 2017 року скасовано, провадження у справі закрито.
У вказаній постанові апеляційного суду зазначено, що справа не могла розглядатись в порядку адміністративного судочинства і дана категорія справ підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим заявник вважає, що строк на звернення до суду пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.
З огляду на викладене, ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» просив суд поновити строк для звернення до суду, у зв`язку з тим, що він пропущений з поважних причин, скасувати постанову державного виконавця № 54636917 про стягнення виконавчого збору на загальну суму 13 314,58 грн та постанову державного виконавця № 54636917 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в сумі 200,00 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня                       2018 року поновлено ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» строк для звернення в суд зі скаргою на дії державного виконавця, у задоволенні скарги відмовлено.
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов від 13 вересня 2017 року діяв в межах та у спосіб, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження».
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2018 року апеляційну скаргу ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» задоволено частково.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 травня                 2018 року скасовано.
Провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті               255 ЦПК України в зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Апеляційний суд виходив з того, що ДП «Волинський облавтодор»                         ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» оскаржуються постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а тому в силу частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а розглядається за правилами адміністративного судочинства. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
01 жовтня 2018 року ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Волинської області               від 06 вересня 2018 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що фактично судове рішення державним виконавцем виконане не було. Державний виконавець не вчинив будь-яких дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення, передбачених статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, судове рішення щодо поновлення може бути виконана лише боржником, державний виконавець взагалі не в змозі без участі боржника в примусовому порядку виконати дане рішення, а тому відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.
Враховуючи наведене, заявник вважає, що в даному випадку стягнення виконавчого збору з підприємства згідно з постановою державного виконавця є безпідставним та необґрунтованим, що свідчить про протиправність спірної постанови в частині стягнення з боржника виконавчого збору.
Також апеляційний суд помилково дійшов висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня           2017 року визнано незаконним та скасовано наказ від 22 листопада 2016 року № 163 та наказ від 31 січня 2017 року № 21 ДП «Волинський облавтодор»                ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника філії «Луцької ДЕД» ДП «Волинський облавтодор» ОСОБА_1; визнано незаконним та скасовано наказ від 27 березня 2017 року № 17-К ДП «Волинський облавтодор»                             ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про звільнення начальника філії «Луцька ДЕД» ДП «Волинський облавтодор»  ОСОБА_1; визнано незаконним та скасовано наказ від 05 квітня 2017 року            № 21-К ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги» про перенесення дати звільнення начальника філії «Луцька ДЕД» ДП «Волинський облавтодор» ОСОБА_1; визнано незаконним та скасовано наказ від 07 квітня 2017 року № 14-К ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги» про перенесення дати звільнення начальника філії «Луцька ДЕД» ДП «Волинський облавтодор» ОСОБА_1; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Луцька ДЕД»  ДП «Волинський облавтодор» з 04 квітня 2017 року; стягнуто з ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 25 729,10 грн; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Луцької ДЕД» ДП «Волинський облавтодор», а також стягнуто з ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 5 145,82 грн, стягнуто з «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в дохід держави 1 280,00 грн судового збору.
05 вересня 2017 року головним державним виконавцем Першого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області Сотніком К. А. відкрито виконавче провадження          № 54636917 з виконання виконавчого листа № 161/2929/17, виданого                      05 вересня 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Луцької ДЕД» ДП «Волинський облавтодор» з 04 квітня 2017 року та стягнення з ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 5 145,82 грн.
13 вересня 2017року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору з боржника ДП «Волинський облавтодор»                      ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» у розмірі           13 314,58грн та стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 200 грн.
ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державної акціонерної компанії«Автомобільні дороги України» зверталось до Луцького міськрайонного суду Волинської області щодо скасування вищезазначених постанов. Постановою суду Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада         2017 року у справі № 161/16137/17 в задоволені позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 січня   2018 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області                  від 23 листопада 2017 року скасовано, провадження у справі закрито.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Статтею 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, передбаченими у статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції), якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому, суди повинні враховувати також принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб            (частина перша статті 287 КАС України).
Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» просило, зокрема, скасувати постанову державного виконавця                      № 54636917 про стягнення виконавчого збору на загальну суму 13 314,58 грн та постанову державного виконавця № 54636917 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в сумі 200,00 грн.
Отже, на спірні правовідносини поширюється саме Закон України «Про виконавче провадження».
Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17-ц (провадження                          № 14-664цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 (провадження      № 14-324цс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/22823/18-ц (провадження № 14-425цс18) та від 16 жовтня 2019 року у справі                               № 1940/1957/18 (провадження № 11-608апп19).
Отже, справа щодо оскарження заявником постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і не належить компетенції загального суду.
Проте, ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державної акціонерної компанії«Автомобільні дороги України» зверталось до Луцького міськрайонного суду Волинської області щодо скасування вищезазначених постанов. Постановою суду Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада         2017 року у справі № 161/16137/17 в задоволені позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 січня   2018 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області                  від 23 листопада 2017 року скасовано, провадження у справі закрито.
У вказаній постанові апеляційного суду зазначено, що справа не могла розглядатись в порядку адміністративного судочинства і дана категорія справ підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства.
Постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 січня           2018 року про закриття провадження у справі № 161/16137/17 набрала законної сили.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 170 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду касаційної скарги) суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.
Оскільки адміністративний суд закрив провадження у справі за скаргою, поданою заявником, з тим самим предметом та з тих самих підстав, що і в цій справі, Верховний Суд вважає, що з огляду на припис пункту 2 частини другої статті 170 КАС України заявник не зможе реалізувати своє право на доступ до суду за правилами адміністративного судочинства.
Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема, у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18, 24 рішення).
Отже, прийняття постанови 06 вересня 2018 року Апеляційним судом Волинської області, якою закрито провадження у справі через те, що спір необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, а також прийнята постанова 22 січня 2018 року Львівським апеляційним адміністративним судом про закриття провадження у справі № 161/16137/17, поставили під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права заявника на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
З огляду на існування юрисдикційного конфлікту Верховний Суд вважає, що розгляд даного спору має завершитися за правилами цивільного судочинства, а тому суд апеляційної інстанції неправомірно закрив провадження у справі чим порушив права заявника на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 761/24489/17(провадження                          № 14-362цс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 591/3999/17-ц (провадження № 14-407цс19), від 12 грудня 2018 року у справі № 490/9823/16-ц  (провадження № 14-509цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 201/4802/16-а (провадження № 11-935апп18).
Висновки з результатом розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом і не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати правові висновки, викладені в цій постанові, дослідити наявні у справі докази, надати оцінку доводам сторін, та ухвалити рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Волинський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2018 року скасувати.
Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                                           А. А. Калараш
 
                                                                                                                      В.С. Висоцька
 
                                                                                                                      Є. В. Петров  
 
                                                                                                                      С. П. Штелик