Ухвала
 
17 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 464/585/18
провадження № 61-232ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
02 лютого 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання кредиту № б/н від 10 вересня 2012 року в розмірі 117 000 грн, з яких: 8 000 грн - тіло кредиту, 109 000 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом, а також 1 762 грн понесених судових витрат.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що згідно кредитного договору від 10 вересня 2012 року відповідачу було надано кредит у розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, отримані кредитні кошти не повернула, відсотки за користування кредитом не сплатила. У зв`язку порушенням боргових зобов`язань, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість в судовому порядку.
 
Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 вересня 2012 в розмірі 8 000 грн та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
 
28 грудня 2019 року Наконечна А. В., яка діє від імені АТ КБ «ПриватБанк», за допомогою засобів поштового зв`язку звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Ціна позову у даній справі становить 117 000 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 х 100 = 192 100).
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

 
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Суддя 	А. І. Грушицький