27.02.20
22-ц/812/504/20
Провадження № 22-ц/812/504/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

                                       

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 480/1196/19-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Цуркан І.І.,
переглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом 
акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
до ОСОБА_1 
про стягнення кредитної заборгованості
за апеляційною скаргою 
акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, ухвалене 17 грудня 2019 року суддею Терентьєвим Г.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),
У С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позивач зазначав, що за договором про надання банківських послуг від 21 липня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого ліміту розміром 15 000 грн. на картковий рахунок за сплатою 27,6 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Посилаючись на порушення позичальницею умов кредитного договору та виникнення станом на 31 травня 2019 року заборгованості розміром 474 080, 02 грн., позивач просив стягнути з цієї суми 16 954, 46 грн. заборгованості за тілом кредиту, 110 942, 26 грн. - заборгованості за процентами (за період з 21 липня 2011 року по 29 жовтня 2017 року), а всього 127 896,72 грн. 
Відповідачка ОСОБА_1 участі у судових засіданнях не приймала, про час та місце слухання справи повідомлена через оголошення на веб-сайті судової влади України. 
Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 16 954, 46 грн. тіла кредиту та 253, 60 грн. судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що позивач не довів, при укладенні кредитного договору сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому банк, враховуючи положення статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту.
В апеляційній скарзі КБ «Приватбанк» просив рішення скасувати та задовольнити позов в частині стягнення 110 942, 26 грн. процентів за користування кредитом. Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції порушив основоположні засади та принципи здійснення правосуддя, безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року у справі № 342/180,17), не маючи заперечень відповідача та доказів на спростування вимог банку. Відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд порушив вимоги статей 1048,1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність», та ухвалив рішення всупереч правових висновків, викладених у постанові ВС (КЦС) від 23 грудня 2019 року.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до частини 1 чи 2 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи. 
Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Так, за правилами статті 207 ЦК правочин вважається вчиненим в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, підписаних його стороною (сторонами).
Зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (статті 627, 628, 638 ЦК).
Зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема, відповідно до умов договору (стаття 526 ЦК).
Обов`язки позичальника щодо повернення позики (кредиту) та сплати процентів відповідно до умов договору передбачені статтями 1048, 1049, 1054 ЦК.
Кредитний договір укладається у письмовій формі, а недотримання вимог щодо письмової форми договору свідчить про його нікчемність (стаття 1055 ЦК) . 
Зобов`язання за кредитним договором, зміст яких визначається, зокрема, правилами статей 1048, 1049, 1056-1 ЦК, можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею), що передбачено статтею 549 ЦК. 
Предметом неустойки може бути грошова сума, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства (стаття 551 ЦК).
Поняття та основні ознаки публічного договору та договору приєднання визначені статтями 633 та 634 ЦК.
Умови договору приєднання у кредитних відносинах розробляються банками, тому ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Виходячи зі змісту статей 633, 634 ЦК позичальник лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази мають бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК); допустимими, тобто отриманими з дотриманням порядку, встановленого законом (частина 1 статті 78); достовірними та достатніми, тобто такими, які в своїй сукупності дають змогу встановити дійсні обставини (частини 1 статей 79, 80 ЦПК).
За правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказуванню, поряд з іншим, обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.
Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі – обґрунтованість розрахунків), а суд – оцінювати надані докази у відповідності до статей 77-80 ЦПК. 
Судом встановлено, що 21 липня 2011 року ОСОБА_1   підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 11). 
Бланк заяви містить позначення, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Позичальник ознайомився та згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були йому надані в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, позичальник зобов`язується виконувати вимоги Умов, а також регулярно знайомитись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.
При цьому анкета-заява ОСОБА_1 не містить будь-яких відомостей про вид платіжної картки, розмір кредиту (кредитного ліміту), процентної ставки, а також не зазначені види відповідальності за порушення умов кредитування (неустойка).
Пам`ятку клієнта, посилання на яку містить заява-анкета, суду не надано.
Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (далі – Тарифи) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі –Умови) (а.с. 11).
Власноручного підпису позичальника ОСОБА_1 ці витяги не містять.
При цьому в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась банком, діяла на час укладення кредитної угоди. Роздруківка із сайту позивача, як доказ, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. 
Тому надані банком докази на підтвердження узгодженості умов кредитування – витяги з Тарифів та Умов не можуть вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).
За таких обставин та без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та неустойки за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин правил частини 1 статті 634 ЦК щодо змісту договору приєднання.
Оскільки відсутні достатні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору (у формі сплати процентів), а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, банк має можливість вимагати лише фактично отриману та не повернуту суму кредиту, що відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК.
Такий висновок ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства – верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.
Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що суд першої інстанції грубо порушив загальні принципи цивільного судочинства, а саме принцип змагальності сторін, та грубо порушив принципи правосуддя, навівши в обґрунтування своїх висновків доводи проти вимог позивача, не маючи заперечень відповідача.
Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому розумінні основних принципів процесу доказування у цивільних справах.
За загальним правилом частини 1 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Аналіз положень частини 2-4 статті 81 та статті 82 ЦПК свідчить про те, що безумовною підставою для звільнення сторони від доказування є обставини, визнані загальновідомими. В інших випадках сторона звільняється від доказування при наявності лише певних умов.
При цьому за правилами пункту 1 статті 82 ЦПК не підлягають доказуванню обставини, які визнані учасником справи і суд не має обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, або добровільності визнання.
Отже, розгляд справи у заочному порядку (у відсутності відповідача) не звільняє позивача від обов`язку доводити підстави позову (в цій справі – обґрунтованість розрахунків), а суд – оцінювати надані докази за вимогами статей 77-80 ЦПК. 
Оскільки визнання обставин відповідачем та відсутність заперечень відповідача при заочному розгляді справи не є тотожними обставинами, а процесуальне значення має лише факт визнання, то спірні правовідносини не мають іншого характеру ніж правовідносини у справі № 342/180/17, при розгляді якої Верховний Суд зробив правовий висновок в постанові від 3 липня 2019 року та яку застосував суд першої інстанції.
Доводи апелянта про те, що, відмовивши у стягненні процентів за користування кредитом,  суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК, статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та європейські стандарти щодо кредитних правовідносин, пов`язані з невірним розумінням підстав відмови в позові в цій частині. 
За нормами цивільного законодавства, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
При розгляді цієї справи суд не встановив узгоджених умов щодо сплати процентів та інших сум при укладенні кредитного договору 21 липня 2011 року, тобто підстав для застосування договірних розмірів процентів. А вимог про стягнення цих сум з підстав та в розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК,  позивач не заявляв.
Висновок суду про доведеність лише підстав повернення тіла кредиту ґрунтується на встановлених порушеннях порядку укладення кредитних договорів як договорів приєднання.
Відмовивши у стягненні процентів, як договірної умови, суд не заперечує право банку на отримання процентів, передбачених законом, які у цьому позові виходять за межі заявлених вимог. 
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК, якою закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Не може вважатись обґрунтованим і посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 23 грудня 2019 року (справа № 572/1169/17). Зі змісту цього судового рішення вбачається, що заява позичальника, підписана ним особисто 3 лютого 2010 року, містить умови про застосування базової процентної ставки (2,5% на місяць). Тоді як у справі, що розглядається, таких обставин не встановлено, а висновки суду ґрунтуються саме на відсутності такого узгодження.
Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за процентами (на 16 954 грн. тіла – 454 725 грн. процентів) вбачається, що проценти у кожному місяці протягом 2011-2019 року нараховувались не тільки на заборгованість за тілом кредиту, а на всі інші платежі, що нараховані у попередньому періоді, та більш того, з застосуванням коефіцієнту 2. Такий спосіб розрахунку не відповідає навіть відомчим документам. 
Отже, підстав для стягнення з ОСОБА_1 110 942,26 грн. заборгованості за процентами апеляційний суд не вбачає.
Оскільки судове рішення в частині основного висновку щодо стягнення заборгованості у розмірі 16 954, 46грн. відповідає вимогам цивільного законодавства, а апеляційна скарга не містить доводів, які б їх спростовували, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова
Судді:                                                В.В.Коломієць 
       Н.О.Шаманська
_______________________
повну постанову складено 27 лютого 2020 року