Номер провадження: 22-ц/813/2246/20 
Номер справи місцевого суду: 522/17435/17
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О..,
за участю секретаря - Віцько А. І.
учасники справи: 
представник позивача - ОСОБА_1.
представник третьої особи - Елісашвілі О. М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України - Чумакової Яни Віталіївни на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Одеської області про відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконними рішеннями та діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури, -
ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

Позивачка звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Прокуратура Одеської області про відшкодування моральної шкоди заподіяною незаконним рішенням та діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, в якій просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.
Свої вимоги мотивує тим, що 28.11.2011 року відносно неї слідчим прокуратури Суворовського району м. Одеси було порушено кримінальне провадження за ознаками злочину за ч. 2 ст. 368 КК України.
Після чого її було визнано підозрюваною та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Обвинувальний акт був направлений до Приморського районного суду м. Одеса, де постановою суду відбулась зміна обвинувачення. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2014 року ОСОБА_2 було визнано невинуватою у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 та ч. 1 ст. 364 КК України та виправдано, за відсутністю в діях позивача складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.01.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України резолютивна частина вироку залишена без змін. 
Позивач вважає, що під час перебування під слідством та судом з 29.03.2011 року по 15.01.2015 рік, що складає три роки, дев`ять місяців та чотирнадцять днів позивачка морально постраждала. У продовж усього часу вона переживала негативний емоційний стрес, наслідки перенесеного призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін. Від незаконних дій органу досудового розслідування, ОСОБА_2 втратила спокій, зазнала переживань, що призвело до суттєвого погіршення її душевного та фізичного стану. Враховуючи розмір заподіяної шкоди, негативний вплив на її здоров`я, емоційних страждань, які пережила позивач та її родичі, вважає за потрібне стягнути з Державного бюджету України на її користь 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року позовні вимоги  ОСОБА_2 було задоволено частково.
Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 189 732 (сто вісімдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять дві) гривні в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.
Судові витрати віднесено на рахунок держави. В решті позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

21 березня 2017 року представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області подав апеляційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року, відповідно до якої просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 - відмовити у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вказує, що в резолютивній частині рішення суду першої інстанції стягнуто кошти з Державного казначейства України але такого ограну не існує, оскільки існує Державна казначейська служба України.
Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про участь органів прокуратури та слідства у якості відповідачів по справі, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Посилається на те, що в даному випадку позивачем було ототожнено Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області з особою, що спричинила шкоду, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства.
Наголошує на тому, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.
Представник відповідача вказує, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є помилковим та завищеним.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

23 липня 2019 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, апелянт просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та такими, що суперечать обставинам справи. 
Зазначає, що зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині рішення Державного казначейства України, замість Державної казначейської служби є опискою, а не підставою скасування рішення.
Представник позивача вказує, що Прокуратура Одеської області була залучена до участі у справі у якості третьої особи на стороні відповідача та обставини справи були з`ясовані судом у повному обсязі.
Зазначає, що при визначенні розміру моральної шкоди судом було враховано наведені у позові факти, враховано завдану шкоду, виходячи з тривалості досудового слідства, бездіяльності слідчих, мінімальної заробітної плати на час досудового слідства, зусиль та часу, які позивач затратив для поновлення свого порушеного права.
У судовому засіданні представник позивача та представник третьої особи заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суду не повідомив заяв та клопотань суду не надавав.
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників.
При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності її учасників, повідомлених належним чином.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
05 квітня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду у складі судді Журавльова О.Г. справу за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України - Чумакової Яни Віталіївни на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Одеської області про відшкодування моральної шкоди заподіяною незаконними рішеннями та діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури було залишено без руху.
Ухвалами Одеського апеляційного суду від 22.07.2019 року провадження по вказаній цивільній справі було відкрито та справу призначено до розгляду.
Розпорядженням № 5381 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду під головуванням судді Князюка О. В.
Ухвалою від 21 листопада 2019 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 28.03.2011 року відносно ОСОБА_2 слідчим прокуратури Суворовського району м. Одеси було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України. 
29.03.2011 року ОСОБА_2 було визнано підозрюваною та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. В подальшому обвинувальний акт був направлений до Приморського районного суду м. Одеси. Під час розгляду кримінального провадження відносно обвинуваченої, прокурором було винесено постанову про зміну обвинувачення, згідно якого гр. ОСОБА_2 обвинувачувалась у скоєнні злочинів передбачених ч. 1 ст. 190 та ч. 1 ст. 364 КК України.
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2014 року у пред`явленому обвинуваченні позивачку визнано не виною та виправдано у зв`язку з відсутності в її діях складу злочину.
Вирок суду переглядався вищими інстанціями, Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.01.2015 року резолютивна частина вироку залишена без змін. 
Вказані судові рішення переглядались у касаційному порядку та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року були залишенні без змін. 
Згідно ч 2. Ст. 532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції., таким чином виправдувальний вирок відносно ОСОБА_2 набрав чинності 15 січня 2015 року, що являється крайнім терміном закінчення перебування позивача під слідством. В цілому строк перебування під слідством та судом продовжувався з 29.03.2011 року по 15.01.2015 року, що складає три роки, дев`ять місяців та чотирнадцять днів.
Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту, що за час перебування під слідством ОСОБА_2 переживала негативний вплив на своє психічне здоров`я, хвилювання через перевлаштування ритму життя, емоційний дискомфорт, пов`язаний з тим, що вона стала залежною від правоохоронних органів та суду, де зобов`язана була докладати зусилля щодо захисту своїх прав, тобто позивачу було нанесено моральну шкоду.
Судова колегія повністю погоджується з висновком районного суду щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди та визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди виходячи із наступного.
Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способамизахисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що час перебування під слідством та судом розпочався 29.03.2011 року та закінчився винесенням ухвали Апеляційного суду Одеської області 15.01.2015 року, оскільки, саме з цієї дати ОСОБА_2 вважається такою, що не скоювала кримінального правопорушення, так як рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, таким чином час який необхідно враховувати в визначення моральної шкоди позивача складає три роки, дев`ять місяців та чотирнадцять днів, що складає 45 місяців 14 днів.
Право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, передбачено також статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно з цією статтею шкода відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування цієї шкоди визначається законом.
Таким законом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону № 266/94-ВР).
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пунктів 1, 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР відшкодуванню громадянинові підлягає заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто Законом № 266/94-ВР передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).
На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII не поширюється.
Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №334/3231/16-ц.
Тому доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що при розрахунку розміру моральної шкоди слід виходити з розміру 1600 грн., не можуть бути взятими до уваги виходячи з наведених у цій постанові суду апеляційної інстанції обґрунтувань.
Колегія суддів вважає також необґрунтованим довод апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те,що Державна казначейська служба України в Одеській області та Держава Україна є окремими самостійними учасниками цивільних правовідносин, а тому апелянт не відповідає за зобов`язаннями держави.
Так, віповідно до положень ст.23, 48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету шляхом їх списання з відповідного казначейського рахунку.
Пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 № 45 передбачено, що цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.
Зокрема, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення (п.35 Порядку).
Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Відповідно до п.п. 3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
У правовій позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №521/10640/15-ц зазначено, що відповідно до вимог статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України, тому колегія суддів погоджується із висновком суду про необхідність відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.
При цьому колегія суддів враховує, що моральна шкода, завдана органом досудового розслідування, є підставою для настання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме для держави, а тому зазначені кошти мають бути стягнути саме з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статті 1176 ЦК України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.
Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги на порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.
Доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
За таких обставин, оскаржуване судове рішення про стягнення 189 732 гривень на відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа Прокуратура Одеської області про відшкодування моральної шкоди заподіяною незаконними рішеннями та діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                                         О. В. Князюк
Судді:                                                                                О. М. Таварткіладзе

С. О. Погорєлова