ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2019 року
м. Київ
Справа № 2-а-205/08
Провадження № 11-154зва19 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В.,               Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б.,              Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянула в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 29 квітня 2010 року (судді Черпіцька Л. Т., Васильченко Н. В., Леонтович К. Г., Розваляєва Т. С., Чалий С. Я.) у справі № 2-а-205/08 (К-25355/08) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної ради міста Луганська (далі - Управління праці Райради), третя особа - Головне управління Державного казначейства України в Луганській області, про стягнення грошових сум із соціальних виплат та
ВСТАНОВИЛА:
1. У липні 2008 року ОСОБА_1. звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому з уточненнями до нього просив:
визнати неправомірними дії Управління праці Райради щодо неправильного розрахунку щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2008 рік;
зобов`язати Управління праці Райради нарахувати і виплатити йому щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня за 2008 рік у розмірі, визначеному частиною п`ятою статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII   «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, що становить 3448 грн.
Артемівський районний суд м. Луганська постановою від 08 жовтня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02 грудня 2008 року постанову суду залишив без змін.
Управління праці Райради не погодилося із судовими рішеннями і подало касаційну скаргу.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 жовтня 2009 року відкрив касаційне провадження та встановив 10-денний строк з дня отримання копії ухвали для подання заперечень на касаційну скаргу.
Для підготовки справи до касаційного розгляду суддя-доповідач з`ясував склад осіб, які беруть участь у справі, направив їм копії ухвал про відкриття касаційного провадження, копії касаційних скарг, інформацію щодо процесуальних прав та обов`язків та ухвалою від 23 квітня 2010 року призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження на 29 квітня 2010 року.
Вищий адміністративний суд України постановою від 29 квітня 2010 року скасував постанову Артемівського районного суду м. Луганська від 08 жовтня 2008 року, ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2008 року і відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 
Це рішення касаційний суд ухвалив без участі сторін, розгляд справи здійснив у порядку письмового провадження.
Рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 суд мотивував тим, що суди попередніх інстанцій застосували матеріальний закон про право позивача на щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня за 2008 рік у розмірі більшому від того, який йому належало до виплати на підставі нормативно-правового акта, що діяв на час проведення такої виплати.
2. 13 лютого 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 29 квітня 2010 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) у чинній редакції, - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом. Зокрема, вказує на рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд, Рішення відповідно) від 6 грудня 2018 року у справі «Ісаєв та інші проти України» в частині заяви ОСОБА_1 № 9300/14, яке набуло статусу остаточного 6 березня 2019 року. Цим Рішенням Суд установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) при вирішенні судом, зокрема, справи ОСОБА_1 .
У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції ОСОБА_1. порушує питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 29 квітня 2010 року та залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Зазначає, що розгляд касаційної скарги провадився із порушенням принципу рівності та його права на участь у такому перегляді. Касаційний суд не повідомив його про день і час розгляду, не надіслав йому копію постанови. Про відмову у задоволенні позову він дізнався від органу виконання судового рішення. У підсумку ці дії призвели до порушення права позивача на справедливий судовий розгляд.
3. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 27 лютого 2019 року:
відкрила провадження за виключними обставинами за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 29 квітня 2010 року у справі за його позовом до Управління праці Райради про стягнення грошових сум по соціальних виплатах;
витребувала копію рішення Європейського суду з прав людини від 06 грудня 2018 року у справі «Ісаєв та інші проти України» (заява № 1292/14 та 16 інших заяв) разом з його автентичним перекладом українською мовою із Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини;
призначила справу до розгляду на судовому засіданні на 23 квітня 2019 року;
витребувала адміністративну справу № 2-а-205/08 з Артемівського районного суду міста Луганська.
4. Згідно з довідкою начальника відділу опрацювання документів управління забезпечення автоматизованого документообігу Великої Палати Верховного Суду ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі             № 2-а-205/08 не вдалося відправити на адресу Артемівського районного суду міста Луганська, через те що приймання та пересилання поштових відправлень на території проведення бойових дій в Луганській області в зоні АТО, в якій перебуває названий суд, призупинено. 
Голова Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розпорядженням від 02 вересня 2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» змінив територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам, і визначив, що на судові справи, які територіально підсудні Артемівському районному суду міста Луганська, поширюється територіальна підсудність Білокуракинського районного суду Луганської області. Відповідно до цього розпорядження Білокуракинському районному суду Луганської області підсудний розгляд заяв про відновлення втраченого судового провадження, зокрема, й у цій справі 
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 13 березня 2019 року направила до Білокуракинського районного суду Луганської області копії матеріалів провадження № 11-154зва19 для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження у справі № 2-а-205/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці Райради про стягнення грошових сум по соціальним виплатам. Цим же рішенням зупинила провадження у цій справі до надходження відновленого судового провадження.
26 квітня 2019 року на адресу Верховного Суду надійшла копія ухвали Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 квітня 2019 року з частково відновленим судовим провадженням у справі № 2-а-205/08 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної ради міста Луганська про стягнення грошових сум.
5. Учасники справи, будучі належним чином повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. 
За таких обставин на підставі пункту 2 частини першої статті 345 КАС справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Велика Палата Верховного Суду заслухала суддю-доповідача, перевірила викладені в заяві доводи й дійшла висновку, що заява підлягає задоволенню частково з таких підстав.
6. Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, узявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І).
Пунктом 1 статті 6 розділу І Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Одним з елементів закріпленого в цій статті права на справедливий суд є належне відправлення правосуддя.
Статтею 7 КАС у редакції, чинній на момент розгляду цієї справи касаційним судом, передбачено здійснення правосуддя в адміністративних судах за принципом рівності всіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом. 
Цей принцип реалізується, зокрема, наданням особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав і обов`язків, до яких, крім іншого, належить право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (стаття 49 КАС у згаданій редакції).
Відповідно до частини першої статті 215 КАС в зазначеній редакції суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження надсилає копії ухвали про відкриття касаційного провадження особам, які беруть участь у справі, разом з копіями касаційної скарги,  інформацією про їхні права та обов`язки і встановлює строк, протягом якого можуть бути подані заперечення на касаційну скаргу; вирішує питання про можливість попереднього розгляду справи або письмового провадження у суді касаційної інстанції. 
За правилами частини другої цієї статті усі рішення, ухвалені суддею-доповідачем під час підготовки справи до касаційного розгляду, викладаються у формі ухвали. Копії ухвал надсилаються особам, які беруть участь у справі.
Особи, які беруть участь у справі, мають право подати до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу в письмовій формі протягом встановленого судом касаційної інстанції строку (частина перша статті 216 КАС).
У пункті 8 розділу III Рішення Суд зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення від 23 червня 1993 року в справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), пункт 63), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (рішення від 04 березня 2014 року в справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її в явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення від 6 лютого 2001 року в справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17, 18).
У пункті 9 розділу III Рішення вказано, що невручення стороні належним чином судових документів може призвести до того, що вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (рішення від 21 травня 2015 року в справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70).
Як убачається з пункту 11 розділу III Рішення, Суд вважає, що національні суди, розглянувши подані у справах заявників апеляційні скарги та не здійснивши спроб дізнатись, чи були вони вручені заявникам або чи були заявники повідомлені про апеляційні скарги будь-яким іншим шляхом, позбавили їх можливості надати зауваження щодо поданих у їхніх справах апеляційних скарг та не виконали свого обов`язку дотримуватися принципу рівності сторін. Відповідно було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. 
За змістом пункту 1 статті 46 розділу ІІ Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточні рішення Суду в будь-якій справі, у якій вона є стороною.
Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, встановлює, зокрема, Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).
Частиною першою статті 1 Закону № 3477-IV визначено, що виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Згідно із частинами першою та другою статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні. 
Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (частина третя згаданої статті). 
7. Як установлено у Рішенні Суду, суд касаційної інстанції не повідомив позивача ОСОБА_1 про відкриття апеляційного провадження у справі, не направив йому копію касаційної скарги Управління праці Райради для реалізації права позивача на подання своїх заперечень. 
Отже, оскаржувану постанову належить визнати прийнятою з порушенням положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимоги про розгляд справи з дотриманням передбаченого статтями 7 і 10 КАС принципу рівності всіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом.
Характер установлених Судом процедурних порушень під час касаційного перегляду справи за позовом ОСОБА_1 , які лягли в основу його висновку про порушення Україною пункту 1 статті 6 розділу І Конвенції через недотримання принципу рівності сторін, ставлять під сумнів результат такого касаційного перегляду. 
Наведена обставина в розумінні підпункту «b» підпункту «іі» пункту ІІ Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи державам-членам № R(2000)2 від 19 січня 2000 року «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» є передумовою для повторного розгляду справи як найбільш ефективного, якщо й не єдиного засобу для відновлення попереднього правового становища, яке сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum).
Таким чином, констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в контексті цієї справи можна усунути шляхом скасування постанови суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для ухвалення судового рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.
Керуючись статтями 345, 355, 356, 359, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 29 квітня 2010 року задовольнити частково.
Постанову Вищого адміністративного суду України від 29 квітня 2010 року скасувати, справу направити на новий касаційний розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     М. І. Гриців
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                            В. С. Князєв
                                               Т. О. Анцупова                                           Л. М. Лобойко
                                               С. В. Бакуліна                                             Н. П. Лященко
                                               В. В. Британчук                                          О. Б. Прокопенко
                                               Ю. Л. Власов                                              Л. І. Рогач
Д. А. Гудима                                               О. М. Ситнік
В. І. Данішевська                                      О. С. Ткачук
Ж. М. Єленіна                                            В. Ю. Уркевич
О. С. Золотніков                                        О. Г. Яновська        
О. Р. Кібенко