Постанова
Іменем України
7 серпня 2019 року
м. Київ
Справа № 757/43800/18-ц
Провадження № 14-309 цс 19
Велика Палата Верховного Суду у складі
судді-доповідача Гудими Д. А.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула справу за позовом Компанії «Trade Point Agro Limited» (далі також - позивач) (представник - адвокат Русин Олександр Юрійович) до Акціонерного товариства Комерційного банку (далі також - АТ КБ) «ПриватБанк», Національного банку України (далі також - НБУ), ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю (далі також - ТзОВ) «Редакція газети «Закон і Бізнес» (далі разом - відповідачі), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: на стороні позивача - ОСОБА_2 , Компанії «Teamtrend Limited», Компанії «Collyer Limited», на стороні відповідача - Міністерства фінансів України, про визнання незаконною бездіяльності та визнання інформації недостовірною і такою, що порочить ділову репутацію,
за касаційною скаргою позивача на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року, постановлену суддею Соколовим О. М., і постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року, прийняту колегією суддів у складі Матвієнко Ю. О., Іванової І. В. і Мельника Я. С.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.           8 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:
1.1.       Визнати незаконною бездіяльність НБУ, яка полягала у тому, що він не спростував недостовірну інформацію щодо участі позивача у шахрайських схемах, яка порочить ділову репутацію останнього.
1.2.       Визнати незаконною бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк», яка полягала у тому, що це товариство не спростувало недостовірну інформацію щодо участі позивача у шахрайських схемах, яка порочить ділову репутацію останнього.
1.3.       Визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача,інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у статті ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_2» на вебсайті щотижневої газети в електронному вигляді «Закон і Бізнес» (інтернет-ресурс zib.com.ua, ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес»).
1.4.       Зобов`язати ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» (вебсайт zib .com.ua) не пізніше 5 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування тексту резолютивної частини рішення суду у цій справі на вебсайті zib .com.ua.
2.           Позовну заяву мотивував так:
2.1.       У ІНФОРМАЦІЯ_1 в електронному виданні газети «Закон і Бізнес», розміщеному на вебсайті zib .com.ua, були опубліковані статті ОСОБА_1 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» та «ІНФОРМАЦІЯ_2».
2.2.       У цій статті автор звинуватив позивача у вчиненні злочину (шахрайства), зазначивши про його участь у шахрайській схемі щодо втрати АТ КБ «ПриватБанк» активів на підставі кредитних договорів, виконання яких не було забезпечене. Проте позивач не брав участь у жодній сумнівній або незаконній схемі щодо розтрати коштів ПАТ КБ «ПриватБанк».
2.3.       Відповідно до статті 62 Конституції України та частини другої статті 2 Кримінального кодексу України діє презумпція невинуватості особи. До ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі щодо позивача будь-які безпідставні висловлювання про його винуватість у вчиненні злочину завдають шкоди діловій репутації.
2.4.       НБУ й АТ КБ «ПриватБанк» до часу націоналізації останнього державою в особі Міністерства фінансів України не заявляли про наявність проблем, які висвітлені у циклі статей ОСОБА_1 . Тому мали спростувати недостовірну інформацію, поширену у цих статтях, але вказане не зробили. Внаслідок описаної бездіяльності НБУ й АТ КБ «ПриватБанк» позивача у пресі звинувачують у шахрайських схемах, що порочить його ділову репутацію перед партнерами та негативно впливає на його ділову активність.
3.           Позовну заяву подав як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у справі № 757/64933/17-ц за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», НБУ, ОСОБА_1 , ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес», ТзОВ «Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна», ТзОВ «Київський інститут проблем управління імені Горшеніна» про захист честі, гідності та ділової репутації.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
4.           6 вересня 2018 року Печерський районний суд міста Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у справі № 757/43800/18-ц.
5.           10 жовтня 2018 року цей суд постановив ухвалу, якою закрив провадження у справі. Мотивував ухвалу так :
5.1.       Вимоги позивача до АТ КБ «ПриватБанк», НБУ, ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» про визнання незаконною бездіяльності та визнання інформації недостовірною слід розглядати за правилами господарського судочинства з огляду на приписи статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України у редакції, чинній на момент відкриття провадження у справі.
5.2.       Зловживання процесуальними правами є особливою формою цивільного процесуального правопорушення, тобто умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснюються лише з видимістю реалізації таких прав. З огляду на приписи статей 12 і 44 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України у редакції, чинній час відкриття провадження у справі, позивач необґрунтовано, штучно об`єднав позовні вимоги з метою зміни підсудності та завідомо безпідставно, штучно залучив  ОСОБА_1 як відповідача. Тому справу не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, а провадження у ній слід закрити.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
6.           19 грудня 2018 року Київський апеляційний суд прийняв постанову про залишення без змін ухвали суду першої інстанції.
7.           Мотивував постанову так :
7.1.       У позовній заяві одним із відповідачів вказана фізична особа, проте справу не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, оскільки до цієї особи немає будь-яких вимог. Заявлені вимоги за суб`єктним складом слід розглядати за правилами господарського судочинства (пункт 14 частини першої статті 20 ГПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі).
7.2.       Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 569/2749/15-ц, є необґрунтованими, оскільки вказана справа та справа № 757/43800/18-ц не є подібними. На відміну від останньої, предметом спору у справі № 569/2749/15-ц були вимоги банку, які він заявив до юридичної та фізичної осіб, про солідарне стягнення заборгованості за кредитом.
7.3.       Суд першої інстанції мав повноваження закрити провадження у справі з власної ініціативи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
8.           29 грудня 2018 року позивач подав касаційну скаргу. Просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції
9.           22 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил юрисдикції. Мотивував ухвалу тим, що у касаційній скарзі є доводи про порушення правил суб`єктної юрисдикції.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1)         Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
10.        Касаційну скаргу позивач мотивує так :
10.1.    Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 3 вересня 2018 року у справі № 757/64933/17-ц незаконно роз`єднав і виділив в окреме провадження позов Компанії «Trade Point Agro Limited», що є предметом розгляду у справі № 757/43800/18-ц. Вказану ухвалу позивач оскаржив в апеляційному порядку. 
10.2.    Провадження у справі можна було би закрити виключно за наслідками проведення підготовчого засідання відповідно до вимог статті 197 ЦПК України та з дотриманням порядку, визначеного статтею 198 ЦПК України. Проте суд порушив встановлений процесуальним законом порядок проведення підготовчого засідання та закрив провадження у справі за власною ініціативою, не визначивши складу учасників судового процесу.
10.3.    Суд першої інстанції не відклав розгляд справи, незважаючи на відсутність відомостей про вручення відповідачам - ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» і ОСОБА_1 - повідомлень про дату, час і місце судового засідання.
10.4.    Позивач обґрунтовано зазначив автора статті «ІНФОРМАЦІЯ_2»відповідачем, а відсутність позовних вимог безпосередньо до нього не порушує вимог процесуального закону. Тому безпідставним є висновок апеляційного суду про те, що за відсутності заявлених позовних вимог до вказаного відповідача позов належить до юрисдикції господарського суду.
10.5.    Характер спірних правовідносин і визначений у позові склад учасників справи підтверджують те, що спір треба розглядати за правилами цивільного судочинства. На вид судочинства не впливає те, що всі відповідачі, крім одного, є юридичними особами (позивач звертає увагу на постанови Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року у справі № 757/64933/17-ц і Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 569/2749/15-ц).
10.6.    Висновок апеляційного суду про штучність притягнення співвідповідачем у справі фізичної особи є припущенням, яке не ґрунтується на доказах.
10.7.    Закривши провадження у справі, суди першої й апеляційної інстанцій створили позивачеві перешкоди у здійсненні права на судовий захист його прав, порушили права, гарантовані статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Ці порушення позивач обґрунтував висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях від 17 січня 1970 року у справі «Делькур проти Бельгії» («Delcourt v. Belgium», заява № 2689/65) та від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 23805/94). 
(2)         Позиції інших учасників справи
11.        У лютому 2019 року НБУ подав відзив на касаційну скаргу, який мотивує так :
11.1.    Висновки судів першої й апеляційної інстанцій щодо юрисдикції господарського суду є обґрунтованими.
11.2.    Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» є належним відповідачем, представником автора та має право захищати права останнього.
11.3.    Залучення ОСОБА_1 відповідачем у справі є безпідставним і має ознаки штучного створення суб`єктного складу учасників справи, оскільки позивач не заявив до цього відповідача жодних вимог.
11.4.    Позивач має обов`язок встановити автора інформації, вказавши його з відповідним обґрунтуванням у тексті позовної заяви. Автор поширеної про позивача інформації - невідомий; його особу та місце проживання неможливо визначити.
11.5.    Наведені у касаційній скарзі інші доводи позивача Верховний Суд розглядати не може, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів.
12.        НБУ обґрунтував доводи відзиву висновками ЄСПЛ, сформульованими у рішеннях від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» («Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99), від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява № 4909/04), від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03), від 2 листопада 2006 року у справі «Нєлюбін проти Росії» («Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04), від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України» («Trofimchuk v. Ukraine», заява № 4241/03).
13.        У лютому 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити без змін судові рішення у цій справі.Мотивує відзив так :
13.1.    Позивач завідомо безпідставно, не встановивши особу Мірошника Т. і його місце проживання, штучно залучив цю особу відповідачем з метою зміни юрисдикції суду.
13.1.1.  Позивач не долучив до позовної заяви докази, які могли би свідчити про те, що адреса ОСОБА_1 , вказана у позовній заяві, є його місцем проживання/перебування.
13.1.2.  Позивач не вказав, які дії він вчинив для визначення такої адреси, та не навів юридичні підстави для зазначення адреси ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» як адреси місця проживання/перебування ОСОБА_1 
13.1.3.  У мережі інтернет та у загальнодоступних базах даних відсутня інформація, яка би дозволила ідентифікувати автора статті « ОСОБА_1 » як ОСОБА_1 .
13.1.4.  Ураховуючи неможливість встановлення особи ОСОБА_1 та місця його проживання, позивач мав зазначити відповідачем лише власника вебсайту.
13.1.5.  Безпідставність і штучність залучення ОСОБА_1 відповідачем підтверджує те, що позивач всупереч пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України не пред`явив до цього відповідача жодних вимог.
13.2.    Позивач порушив правила об`єднання позовних вимог, оскільки вимога до АТ КБ «ПриватБанк» не є похідною від вимоги про захист ділової репутації.
13.3.    Вимогу до АТ КБ «ПриватБанк» слід розглядати за правилами господарського судочинства та не можна об`єднувати в одне провадження з іншими вимогами з огляду на частину четверту статті 188 ЦПК України, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у справі № 757/64132/17-ц і висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 22 березня 2017 року у справі №6-2852цс16, від 1 березня 2017 року у справі №6-923цс16, від 24 лютого 2016 року у справі №6-1009цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-1965цс15 і від 18 листопада 2015 року у справі №6-1737цс15.
13.4.    Суд не обмежений правом закрити провадження у справі після його відкриття з підстав порушення правил юрисдикції.
13.5.    Необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо порушення судами прав позивача, гарантованих статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1)         Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(1.1)     Щодо юрисдикції суду
14.        Як зазначив позивач у касаційній скарзі, у провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває справа № 757/64933/17-ц за позовом ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, до участі в якій позивач був залучений третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
15.        Згідно з матеріалами справи й інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень:
15.1.    8 грудня 2017 року відповідно до статті 34 ЦПК України у редакції, чинній на той час, позивач подав у вказаній справі позовну заяву, заявивши самостійні вимоги щодо предмета спору.
15.2.    26 квітня 2018 року Печерський районний суд міста Києва ухвалою, занесеною до журналу судового засідання у справі № 757/64933/17-ц, відмовив у прийнятті позовної заяви позивача.
15.3.    13 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва прийняв постанову, якою скасував зазначену ухвалу Печерського районного суду міста Києва та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
15.4.    3 вересня 2018 року Печерський районний суд міста Києва постановив ухвалу у справі № 757/64933/17-ц, якою роз`єднав позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 і позовні вимоги третіх осіб, зокрема і позивача.
16.        Отже, на час звернення позивача до суду (8 грудня 2017 року) ЦПК України та ГПК України діяли у редакціях, чинних до 15 грудня 2017 року. Натомість суди першої й апеляційної інстанцій, порушили норми процесуального права, вирішивши питання про юрисдикцію суду у справі № 757/43800/18-ц на підставі приписів процесуальних законів, які набрали чинності 15 грудня 2017 року та були чинними на момент відкриття провадження у справі, а не на момент подання позову.
17.        ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).
18.        Справи, підвідомчі господарським судам, на той час визначала стаття 12 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року.
19.        Заявлені у цій справі позовні вимоги могли бути предметом розгляду як за правилами цивільного, так і за правилами господарського судочинства, оскільки зазначені стаття 15 ЦПК України та стаття 12 ГПК України не встановлювали відповідної заборони. Проте поряд з предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб`єктний критерій.
20.        Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду).
21.        Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.
22.        Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
23.        Згідно з частиною першою статті 1 ГПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
24.        Відповідно до частин другої та третьої статті 21 ГПК України у тій же редакції позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом, - фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
25.        Тобто, на час звернення позивача до суду ГПК України обмежував участь фізичних осіб у господарському судочинстві окремими категоріями спорів, тоді як ЦПК України не передбачав такі обмеження для учасників справи про захист ділової репутації юридичної особи, якщо відповідачами у ній є фізична та юридичні особи.
26.        З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що справи про захист ділової репутації слід розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком справ між юридичними особами й іншими суб`єктами підприємницької діяльності у зв`язку зі здійсненням ними господарської діяльності, які належать до юрисдикції господарського суду (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 750/2052/16-ц). Участь у таких справах позивачем або відповідачем фізичної особи, яка не є підприємцем, виключає юрисдикцію господарського суду.
27.        Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що підставою для звернення з цим позовом до суду стала, на думку позивача, недостовірна і така, що шкодить його діловій репутації, інформація, поширена у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» на вебсайті газети «Закон і Бізнес» zib .com.ua.
28.        Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 32 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду).
29.        У позовній заяві позивач визначив відповідачами, зокрема, автора статті, в якій, на його думку, подана недостовірна інформація, та редакцію газети, на вебсторінці якої, за твердженням позивача, ця стаття опублікована. Оскільки, окрім юридичної особи, що, на думку позивача, поширила недостовірну інформацію на належному їй вебсайті, одним із відповідачів є фізична особа як автор публікації, який не є підприємцем, Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами касаційної скарги про те, що цю справу слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
30.        За змістом позовної заяви статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2» написав ОСОБА_1 з метою поширення викладеної у ній інформації. Отже, він як автор вказаної статті також може бути відповідачем за вимогою про визнання цієї інформації недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача. Тому необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що залучення автора статті співвідповідачем підтверджує необґрунтоване, штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни юрисдикції. 
31.        Крім того, з огляду на вимоги до форми та змісту позовної заяви, вказані у статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, необґрунтованими є аргументи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що позивач мав долучити до позовної заяви докази, які би підтверджували, що зазначена у позовній заяві адреса ОСОБА_1 є його місцем проживання/перебування, а також мав вказати, які дії позивач вчинив для отримання цієї адреси.
32.        Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованим довід НБУ про те, що юрисдикцію суду у цій справі слід визначати, застосувавши частину четверту статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права», за змістом якої ТзОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» нібито є належним відповідачем і представником автора та має право захищати права останнього. Відносини представництва автора видавцем твору не змінюють юрисдикцію суду, а частина четверта статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» застосовується лише тоді, коли відомо, що твір опубліковано анонімно чи під псевдонімом (за винятком випадку однозначної ідентифікації автора його псевдонімом), і тільки до того часу, поки автор твору не розкриє своє ім`я і не заявить про своє авторство.
33.        Помилковими є і висновки суду першої інстанції про застосування приписів ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, щодо зловживання позивачем його процесуальними правами на час звернення до суду з позовною заявою. На той час діяв ЦПК України в іншій редакції, яка не передбачала інституту зловживання процесуальними правами. А крім того, відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, зловживання процесуальними правами не могло мати наслідком закриття провадження у справі.
34.        Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою (частина друга статті 118 ЦПК України у вказаній редакції).
35.        У позовній заяві позивач просить не тільки спростувати недостовірну інформацію, але й визнати незаконною бездіяльність НБУ та АТ КБ «ПриватБанк», які не спростували недостовірну інформаціюстосовно участі позивача у шахрайських схемах, що шкодить діловій репутації останнього. Вимоги до вказаних відповідачів пов`язані підставою виникнення та доказами, якими позивач обґрунтовує позов, із вимогою про визнання недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію позивача,інформації, поширеної на вебсайті газети «Закон і Бізнес» zib .com.ua у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2». Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що правила об`єднання позовних вимог позивач не порушив, і відхиляє доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що заявлену до нього вимогу слід розглядати за правилами господарського судочинства.
36.        Висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 22 березня 2017 року у справі № 6-2852цс16, від 1 березня 2017 року у справі № 6-923цс16, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1009цс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1965цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1737цс15, якими АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтувало відзив на касаційну скаргу, не можна застосувати до спірних правовідносин, оскільки у вказаних справах обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права, не є подібними до обставин справи № 757/43800/18-ц. З аналогічних міркувань Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 30 травня 2018 року у справі
№ 569/2749/15-ц.
37.        Доводи касаційної скарги щодо застосування у цій справі висновків, сформульованих у постанові Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2018 року у справі № 757/64933/17-цє неприйнятними. У вказаній справі апеляційний суд не визначив юрисдикцію для розгляду спору про захист честі, гідності та ділової репутації, а вирішив питання щодо правомірності відмови суду першої інстанції у прийнятті позовної заяви позивача як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 
(1.2)     Щодо неналежного повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового засідання
38.        Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
39.        Оскільки у касаційній скарзі позивач не скаржиться на те, що суд першої інстанції без нього розглянув справу, а вказує, що такий розгляд відбувся за відсутності відповідачів, стосовно яких не було відомостей про їх належне повідомлення про розгляд справи (тобто доводить незаконність ухваленого судом рішення з підстав порушення процесуальних прав інших учасників справи), у Великої Палати Верховного Суду немає підстав для застосування зазначеного припису статті 411 ЦПК України.
(1.3)     Щодо інших доводів касаційної скарги 
40.        У касаційній скарзі позивач стверджує, що Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 3 вересня 2018 року у справі № 757/64933/17-ц незаконно роз`єднав і виділив в окреме провадження позов Компанії «Trade Point Agro Limited», що є предметом розгляду у справі № 757/43800/18-ц.
41.        Велика Палата Верховного Суду вважає зазначені доводи касаційної скарги неприйнятними, оскільки з урахуванням вимог статті 400 ЦПК України касаційний суд не може перевіряти у справі № 757/43800/18-ц законність дій і рішень суду у справі № 757/64933/17-ц. Крім того, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень позивач оскаржив ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 3 вересня 2018 року у справі № 757/64933/17-ц до Київського апеляційного суду, який ухвалою від 20 листопада 2018 року повернув апеляційну скаргу позивачеві.
(2)         Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(2.1)     Щодо суті скарги
42.        Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
43.        Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
44.        У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).
45.        Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції(частина четверта статті 411 ЦПК України).
46.        Враховуючи наведені висновки щодо юрисдикції суду, Велика Палата Верховного Суду вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити: скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
(2.2)     Щодо судових витрат
47.        З огляду на висновок стосовно суті касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, мають бути розподілені за результатами розгляду спору.
Керуючись частиною першою статті 400, частиною четвертою статті 406, пунктом 2 частини першої статті 409, частинами четвертою та шостою статті 411, статтями 416, 418, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А :
1.    Касаційну скаргу Компанії «Trade Point Agro Limited» задовольнити.
2.    Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року скасувати, а справу передати до Печерського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | Д. А. Гудима
Судді: | Н. О. Антонюк | В. С. Князєв
| Т. О. Анцупова | Л. М. Лобойко
| С. В. Бакуліна | О. Б. Прокопенко
| В. В. Британчук | В. В. Пророк
| Ю. Л. Власов | Л. І. Рогач
| М. І. Гриців | О. М. Ситнік
| В. І. Данішевська | О. С. Ткачук
| Ж. М. Єленіна | В. Ю. Уркевич
| О. Р. Кібенко | О. Г. Яновська