ПОСТАНОВА
Іменем України

10 вересня 2019 року 
Київ

справа №619/259/17
адміністративне провадження №К/9901/22646/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 2017 року (суддя Остропілець Є.Р.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року (судді Шевцова Н.В., Мінаєва О.М., Макаренко Я.М.) у справі № 619/259/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (далі - ГУПФУ у Харківській області) про визнання протиправною бездіяльність начальника ГУПФУ у Харківській області та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У січні 2017 року позивачка звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ГУПФУ у Харківській області в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність начальника ГУПФУ у Харківській області щодо ненадання публічної інформації за її запитом від 21 грудня 2016 року;
- визнати протиправними дії начальника ГУПФУ у Харківській області щодо недотримання п`ятиденного строку для надання відповіді на інформаційний запит від 21 грудня 2016 року;
- зобов`язати начальника ГУПФУ у Харківській області надати відповідь на вказаний запит.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася в порядку визначеному положеннями статей 19, 20, 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» до начальника ГУПФУ у Харківській області, в якій просила надати детальну  інформацію про вирішення пенсійного питання щодо призначення їй пенсії державного службовця. У кінці грудня 2016 року ОСОБА_1 отримала відповідь від ГУПФУ у Харківській області, у якій зазначено, що її звернення буде розглядатись відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». В послідуючому, остаточна відповідь датована 20 січня 2017 року №1075-02/20 відповідачем була надіслана  лише 27 січня 2017 року.  На думку позивача, відповідачем фактично виконано її вимоги та надано відповідь на  запит від 21 грудня 2016 року, але з грубим порушенням строків визначених, як Законом України «Про доступ до публічної інформації», так і Законом України «Про звернення громадян». 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Дергачівський районний суду Харківської області постановою від 10 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року, в задоволенні позову відмовив.
Мотиви, з яких суди першої та апеляційної інстанцій виходили при прийнятті оскаржуваних судових рішень, ґрунтуються на тому, що відповідачем фактично виконано вимоги Закону України «Про звернення громадян» та надано повну відповідь на запит від 21 грудня 2016 року. Крім того суди зазначили, що оскільки надані позивачем конверти не містять переліку вкладень документів, що направлялись на адресу ОСОБА_1 , а відповіді складено з дотриманням строків їх розгляду, то відповідач не порушив строків, встановлених Законом України «Про звернення громадян».
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
На постанову Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року позивачка подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судами попередніх інстанцій проігноровано той факт, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав доказів своєчасного направлення на її адресу відповідей на звернення, які б спростували доводи щодо порушення строків розгляду запиту від 21 грудня                  2016 року. Скаржниця вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, оскільки суди не проаналізували доводи позивача, натомість, в основу рішень поклали доводи відповідача. Крім того, відповідачем не надано доказів щодо правомірності його дій по усім заявленим у позові вимогам.
Рух касаційної скарги 
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 07 червня 2017 року відкрив провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року касаційну скаргу позивача передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Білоус О.В.(суддя-доповідач), Данилевич Н.А., Желтобрюх І.Л.
05 червня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 31 травня 2019 року  № 558/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача: Білоуса О.В. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року №  14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
21 грудня 2016 року позивач листом звернулась до Головного управління ПФУ у Харківській області із запитом на інформацію, стосовно результатів розгляду її заяви від 27 вересня 2016 року про призначення пенсії державного службовця та керуюсь статтями 19, 20, 21 Закону України «Про доступ до публічної інформації», просила надати відповідь у письмовій формі у строки передбачені чинним законодавством України.
Вищевказаний лист був отриманий відповідачем 22 грудня 2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.
Листом від 28 грудня 2016 року, відповідач надав позивачу відповідь в якій зазначив, що її запит розглядатиметься за вимогами Закону України «Про звернення громадян».
Враховуючи дату звернення позивача 21 грудня 2016 року та дату відповіді ГУ ПФУ у Харківській області 28 грудня 2016 року на вищевказаний лист, відповідачем було надано проміжну відповідь у п`ятнадцятиденний строк.
З метою належного пенсійного забезпечення ОСОБА_1 ГУПФУ  у Харківській області було направлено запит від 24 листопада 2016 року до Пенсійного фонду України щодо підтвердження права на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».
26 грудня 2016 року відповідачем було отримано відповідь Пенсійного фонду України з відповідними роз`ясненнями.
На підставі наданих Пенсійним фондом України роз`яснень, ОСОБА_1 надано відповідь від 20 січня 2017 року за № 1075-02/20.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
За приписами статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 2 Закону № 2939-VI сфера дії цього Закону не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Частиною першою статті 1 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) передбачено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За правилами статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. 
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. 
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. 
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Зі змісту запиту ОСОБА_1 від 21 грудня 2016 року слідує, що остання звернулась до ГУПФУ у Харківській області саме із заявою (клопотанням) стосовно її пенсійного забезпечення.
Таким чином, спірні правовідносини регулюються Закону України «Про звернення громадян».
Статтею 19 зазначеного Закону передбачено обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов`язок об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.
Згідно з частиною 1 статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
За частиною другою статті 19 Закону № 393/96-ВР у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань.
Статтею 15 вказаного Закону передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. 
Положеннями Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 348, передбачено, що діловодство за пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями) і скаргами громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації (далі - організаціях) ведеться окремо від інших видів діловодства і покладається на спеціально призначених для цього посадових осіб чи на підрозділ службового апарату.
Як установлено судами та підтверджено матеріалами справи, листом ГУПФУ у Харківській області від 28 грудня 2016 року № 20873-02/20 позивача повідомлено, що на її запит від 21 грудня 2016 року не поширються норим визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації», а тому такий запит буде розглянуто за вимогами Закону України «Про звернення громадян».
Після наданих Пенсійним фондом України роз`яснень, ОСОБА_1 надано відповідь від 20 січня 2017 року за № 1075-02/20 про розгляд її звернення від 21 грудня 2016 року щодо призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відповідач - ГУПФУ у Харківській області розглянув запит (заяву) ОСОБА_1 від 21 грудня 2016 року та відповідно до вимог частини першої статті                 20 Закону № 393/96-ВР повідомив останню і про порядок розгляду її заяви, і про наслідки її розгляду з дотриманням передбачених Законом строків.
Ураховуючи викладене колегія суддів вважає, що при наданні відповіді позивачу на заяву від 21 грудня 2016 року відповідач - ГУПФУ у Харківській області діяв у порядку та у спосіб, що визначені чинним законодавством, оскільки положеннями Закону № 393/96-ВР прямо передбачено право органів державної влади розглядати і вирішувати звернення у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які в місячний термін вирішити неможливо, встановити необхідний термін для розгляду, про що повідомити особу, яка подала звернення (заяву). При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Виходячи зі змісту листа ГУПФУ у Харківській області, можна констатувати, що позивачка отримала повну та вичерпну відповідь на поставлені у запиті (заяві) від          21 грудня 2016 року питання у передбачені законодавством строки.
Колегія суддів критично оцінює доводи скаржника про грубе порушення відповідачем строків розгляду звернення, оскільки, чинним законодавством не встановлено обов`язок розпорядників інформації щодо направлення відповідей рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
За такого правового регулювання спірних правовідносин та враховуючи обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді та наданні відповіді на запит (заяву) ОСОБА_1 від 21 грудня 2017 року відповідач діяв з дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян», у порядку та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру  рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті               6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Дергачівського районного суду Харківської області від 10 березня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі № 619/259/17 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду