Постанова                                           
Іменем України
 
11 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 751/631/17
провадження № 61-28932св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова, у складі судді Маслюк Н. В., від 03 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області, у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В., від 14 листопада 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), про стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 22 лютого 2016 року з його карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» без дозволу власника та держателя картки, безпідставно списало 4 650 грн в рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитним договором. 
На неодноразові звернення до банку він отримав відповідь про те, що списання даних коштів передбачено кредитно - заставним договором, який складається із заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту та Тарифів. 
Посилаючись на Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», наголошував на тому, що при відкритті карткового рахунку 
№ НОМЕР_1 не надавав жодних повноважень Банку на списання коштів з рахунку без його згоди, а Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» не підписував.
Банк звертався до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07 грудня 2005 року, однак, рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 2016 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
Просив врахувати, що в силу пункту 7 частини одинадцятої статті 11 
Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув. 
Вважав, що відповідно до положень статей 1071, 1073 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) банк повинен повернути незаконно списані кошти, а також сплатити пеню в розмірі процентної ставки, встановленої цим банком по короткострокових кредитах за кожний день, починаючи від дня незаконного переказу до дня повернення списаної суми на рахунок платника.
Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13 березня 2017 року, просив суд стягнути на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» 4 650 грн незаконно списаних коштів, 611, 76 грн процентів та 2 545, 87 грн пені.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня 
2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав дозвіл на договірне списання коштів з карткового рахунку, в тому числі, і під час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг 
АТ КБ «ПриватБанк» від 03 листопада 2015 року.
АТ КБ «ПриватБанк» мав розпорядження ОСОБА_1 на списання грошових коштів з усіх його рахунків при наявності на них необхідних коштів в межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання), тому 22 лютого 
2016 року з рахунку позивача відбулось автоматичне списання простроченої заборгованості в сумі 4 650 грн.
Дії банку щодо списання коштів з рахунку № НОМЕР_1 
ОСОБА_1 суд вважав законними.
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня 2017 року залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановлено, що під час укладення договору із банком ОСОБА_1 був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», Тарифами банку, та своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації щодо умов кредитування, як 07 грудня 2005 року, так і 03 листопада 2015 року, якими передбачено згоду ОСОБА_1 на списання банком коштів з його рахунків.
Короткий зміст вимог касаційної скарг 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким стягнути на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» 4 650 грн незаконно списаних коштів, 611, 76 грн процентів на користування грошовими коштами та 2 545, 87 грн пені. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 751/631/17 з суду першої інстанції.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 751/631/17 передано судді - доповідачеві. 
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при відкритті карткового рахунку № НОМЕР_1 він не надавав повноважень банку щодо списання коштів з рахунку без його на те згоди.
Наголошував на тому, що чинне законодавство передбачає списання коштів з рахунку клієнта, - на підставі розпорядження клієнта, на підставі рішення суду, або в інших випадках, передбачених законом чи договором.
Висновки судів про те, що підписана ним заява-анкета від 03 листопада 
2015 року разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг 
АТ КБ «ПриватБанк» та Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого сторони погодили право банку на списання грошових коштів в межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання) вважав помилковими.
В наданих позивачем до суду Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», стандарт) відсутній його підпис. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам підписані лише головою 
АТ КБ «ПриватБанк» та в них не зазначена дата прийняття чи затвердження, відсутня інформація про строк їх дії, а також відомості, що ці умови стосуються споживчого кредиту наданого позивачу.
Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу
У березні 2018 року до Верховного Суду надійшло заперечення АТ КБ «ПриватБанк», на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому банк, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
Стверджував, що позивач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, та своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації щодо умов кредитування, як 07 грудня 
2005 року так і 03 листопада 2015 року, якими передбачено згоду позивача на договірне списання Банком коштів з його карткових рахунків.
При ухвалені судом касаційної інстанції за результатом перегляду судового рішення банк просив врахувати правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 15 травня 2017 року по справі № 6-786цс17.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 грудня 2005 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNH4KP50790487 за умовами якого останній отримав строковий кредит в сумі 2 250, 30 грн.
Також суди вважали встановленим, що 03 листопада 2015 року між 
АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг, який складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк», є публічною офертою, що містить істотні умови і правила надання послуг банком і його партнерами, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку. Згідно пункту 1.1.3.1.6 Умов та правила надання банківських послуг Клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за Договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунка. Банк списує кошти у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором і купує/продає іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України. Відповідно до пункту 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якій іншій заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконаних зобов`язань перед банком.
Із банківського рахунку позивача АТ КБ «ПриватБанк» 22 лютого 2016 року проведено списання грошових коштів в сумі 4 650 грн.
Списання грошових коштів відбувалось з метою погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами 07 грудня 2005 року.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 жовтня 
2016 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог 
АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № DNH4KP50790487 від 07 грудня 2005 року відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.
Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції 
від 21 січня 2004 року).
Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема:
- умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання;
- номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання;
- назву отримувача;
- номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника;
- перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 
2004 року).
Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.
Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 
ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку 
АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 
АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без його розпорядження та згоди) списало грошові кошти в розмірі 4 650 грн з належного йому банківського рахунку.
У заяві ОСОБА_1 . № DNH4KP50790487 від 07 грудня 2015 року та 
анкеті-заяві ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 року відсутні умови про те, що ОСОБА_1 доручає банку проводити договірне списання з усіх своїх відкритих в Банку рахунків на погашення кредитної заборгованості.
Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємних частини, укладених між сторонами договорів.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідні заяви, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків 
ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України 
від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.
Касаційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07 грудня 2005 року, 03 листопада 2015 року) до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (лютий 2016 року), звернення до суду із вказаним позовом (у лютому 2017 року), тобто відповідач міг додати до своїх позовної заяви та заперечень проти позову ОСОБА_1 витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві ОСОБА_1 умов щодо прав Банку, в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного між сторонами договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються позивачем та не містять його підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину договорів, укладених між сторонами 07 грудня 
2005 року та 03 листопада 2015 року, шляхом підписання відповідних заяв. 
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені заявою позичальника та анкетою-заявою.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у 
пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша
статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 
1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договорів з
ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі 
№ 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, неправильно застосували положення статей 626, 628, 638, 1055, 1066, 
1071 ЦК України, статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень.
З урахуванням зазначеного колегія суддів дійшла висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку ОСОБА_1 в розмірі 4 650 грн, що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на 
АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити проценти та відшкодувати збитки, якщо інше не встановлено законом.
Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів в сумі 4 650 грн підлягають задоволенню.
Щодо стягнення процентів за користування безпідставно списаними грошовими коштами та пені колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 1073 ЦК України передбачена сплата процентів за безпідставне списання банком грошових коштів з рахунку клієнта.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. 
При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. 
Відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.
З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний відповідно до вимог 
статті 1073 ЦК України та підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» сплатити позивачу проценти за користування його грошовими коштами.
Згідно правових висновків Верховного Суду України викладених у постановах від 13 грудня 2010 року справі № 3-58гс10; від 14 березня 2011 року у справі № 3-13гс11 та від 06 червня 2011 року у справі № 3-51гс11, за відсутності визначення договором банківського рахунку розміру процентів за користування банком грошовими коштами клієнта та у разі неприйняття банком вкладів на вимогу, банк зобов`язаний сплатити клієнту проценти в розмірі облікової ставки Національного банку України.
Відомості про прийняття банком вкладів на вимогу та розмір процентів за такими вкладами в матеріалах справи відсутній.
За таких обставин, розрахунок процентів, які позивач ОСОБА_1 має право одержати за користування відповідачем безпідставно списаними з його карткового рахунку грошовими коштами за період з 22 лютого 2016 року по 01 лютого 2017 року (в межах заявлених позовних вимог) є наступним:
-          за період з 22 лютого 2016 року - 21 квітня 2016 року - 167, 70 грн, з розрахунку 4 650 грн х 22 % х 60 днів / 365 днів;
-          за період з 22 квітня 2016 року - 26 травня 2016 року - 84, 49 грн, з розрахунку 4 650 грн х 19 % х 35 днів / 365 днів;
-          за період з 27 травня 2016 року - 23 червня 2016 року - 64, 03 грн, з розрахунку 4 650 грн х 18 % х 28 днів / 365 днів;
-          за період з 24 червня 2016 року - 28 липня 2016 року - 73, 37 грн, з розрахунку 4 650 грн х 16,5 % х 35 днів / 365 днів;
-          за період з 29 липня 2016 року - 15 вересня 2016 року - 96, 49 грн, з розрахунку 4 650 грн х 15, 5 % х 49 днів / 365 днів;
-          за період з 16 вересня 2016 року - 27 жовтня 2016 року - 80, 04 грн, з розрахунку 4 650 грн х 15 % х 42 дні / 365 днів;
-          за період з 28 жовтня 2016 року - 01 лютого 2017 року - 173, 01 грн, з розрахунку 4 650 грн х 14 % х 97 днів / 365 днів, 
а всього - 739, 14 грн, де 4 650 грн - сума безпідставно списаних грошових коштів, 60, 35, 28, 35, 49, 42, 97 - кількість днів у розрахунковому періоді, 22 %, 19 %, 18 %, 16, 5 %, 15, 5 %, 15 %, 14 % - облікова ставка НБУ, встановлена в періоді, яка в межах заявлених позовних вимог в сумі 611, 76 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Розмір пені заявлений позивачем є недоведеним з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розмір такої пені визначається у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.
Відомості про процентну ставку, встановлена АТ КБ «ПриватБанк» по короткострокових кредитах позивачем суду не надані.
Посилання позивача на пункт 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) у АТ КБ «ПриватБанк» підлягають відхиленню, оскільки вказаним пунктом встановлено не розмір процентної ставки по короткостроковим кредитам, а розмір пені за порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором. 
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу
Відповідно до частини другої статті 84 ЦПК України 2004 року граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу встановлювався законом. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції, що діяла з 01 січня 2017 року) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Оскільки позивачем не надано розрахунку витрат на правову допомогу із зазначенням кількості часу витраченого на надання такої допомоги та вартості години роботи, вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн недоведені, а тому задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 жовтня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 листопада 2017 року скасувати. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 650 грн безпідставно списаних з банківського рахунку та 611, 76 грн процентів за користування грошовими коштами, а усього 5 261, 76 грн.
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович