Постанова
Іменем України
21 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 269/597/17
провадження № 61-36366св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого  -    Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. 0.,                                     Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року у справі за позовом про виключення відомостей з актового запису про народження про батька дитини,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив виключити відомості про нього, як про батька неповнолітнього                 ОСОБА_3 , з актового запису про народження дитини № 246 від 25 березня 2008 року. 
Вказував, що від шлюбу з відповідачем, розірваним в 2016 році, має двох дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Зазначив, що не є біологічним батьком ОСОБА_3 , оскільки на час ймовірного зачаття дитини, відповідач перебувала у фактичних подружніх відносинах з іншим чоловіком, в результаті чого народився син ОСОБА_3 . 
В зв`язку з тим, що на момент народження дитини перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , батьком дитини був записаний він, при цьому на час реєстрації дитини, він не знав, що це не його дитина. 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції з висновками якиго погодився апеляційний суд, виходили з того, що, відповідач ОСОБА_2 визнала факт відсутності кровного батьківства позивача щодо молодшої дитини, але надала достатні й переконливі докази, що підтверджують обізнаність про це позивача на момент реєстрації дитини.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції оскаржувані судові рішення скасувати і справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
15 травня 2018 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 7 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 3 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано з Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області цивільну справу № 269/597/17.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд неправильно оцінив докази, зібрані в ході розгляду справи. На думку позивача, суд повинен був прийняти рішення, в основу якого покласти свідчення його матері ОСОБА_8 і його сусідки ОСОБА_9 . 
Короткий зміст відзиву  на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити судові рішення без змін, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно, об`єктивно оцінили наявні у справі докази та прийшли до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 11 березня                2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 укладено шлюб, зареєстрований Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, про що складено актовий запис за № 109, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 11 березня 2000 року.
ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим 31 січня 2017 року повторно Лівобережним районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до даних свідоцтва, батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , 2008 року народження, є сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
За змістом положень статті 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
Відповідно до частини 5 статті 136 Сімейного кодексу України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Закріплення таких правових гарантій захисту прав дитини цілком логічне та обґрунтоване, оскільки, якщо чоловік добровільно визнав своє батьківство, знаючи про те, що він не є біологічним батьком, то його права не вважаються порушеними. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що у встановленому законом порядку позивачем не було доведено факту, що в момент реєстрації себе батьком дитини він не знав, що не є батьком.
При цьому судами враховано та надано належну правову оцінку тому, що позивач у своїй позовній заяві вказував, що не є біологічним батьком ОСОБА_3 , оскільки на час ймовірного зачаття дитини, відповідач перебувала у фактичних подружніх відносинах з іншим чоловіком, в результаті чого народився син ОСОБА_3 . ОСОБА_1 особисто звернувся з заявою до місцевого відділу РАЦС щодо реєстрації акту про народження                      ОСОБА_3 (а.с. 34), на що у своєму клопотанні також наголошувала ОСОБА_2 (а.с. 39).Тобто він був обізнаний, що не є біологічним батьком дитини  ще на момент реєстрації себе батьком дитини, однак за власною ініціативою вирішив записати себе батьком.
Слід зазначити, що оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. 
ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович против Сербии », що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява №  3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. 
За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Відповідно до практики ЄСПЛ суди при вирішенні справ про встановлення батьківства повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та позивача.
Як встановлено судами позивачем не доведено, що на момент реєстрації дитини він не знав, що не є її біологічним батьком, та як також встановлено судами, з дня народження дитини (з 2008 року) до 2016 року позивач не заперечував своє батьківство та ставився до дитини, як до рідної, утримував та виховував дитину протягом усього цього часу, а оспорювати своє батьківство ОСОБА_1 став лише у 2016 року, після розлучення з ОСОБА_2 , дитина до сьогодні не знає, що позивач не є її біологічним батьком, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову у виключенні відомостей з актового запису про батьківство ОСОБА_1 ухваленні відповідно до чинного законодавства, практики ЄСПЛ та відповідають інтересам дитини.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                В. М. Сімоненко
Судді:                                                                         А. О. Лесько 
                                                                                   А. А. Калараш
                                                                                   В. І. Литвиненко
                                                                                   Є. В. Петров