Постанова                                                                       
Іменем України                                  
 
23 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа 323/3801/16-ц
провадження № 61-32853св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.
 
учасники справи: 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю, Онищенка Е. А., від 06 липня 2017 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 18 січня 2013 року банк уклав з відповідачем кредитний договір б/н, за умовами якого      ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2 040 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, станом на 22 листопада 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 18 570, 63 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 512,40 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 12 487,59 грн; заборгованість по пені та комісії -    2 210,13 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процента складова) - 860,51 грн. Просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 18 570,63 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним з моменту підписання. 
ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що у відповідності до укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 січня 2013 року договору б/н, банк надав йому кредит у сумі 2 040 грн. Вважав, що вказаний договір укладений з порушенням чинного законодавства, а тому, за приписами пунктів другого-третього статті 203 та статті 215 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України), є підстави визнати його недійсним. Вказував, що він як сторона договору на час його укладення не володів у повному обсязі дієздатністю, як це передбачено статтею 30 ЦК України, оскільки йому не виповнилося 18 років. Будучи неповнолітнім, фактично був «утриманцем» матері ОСОБА_2 та за своїм фінансовим становищем не мав можливості самостійно погашати заборгованість перед банком. Вказує, що кредитну картку він отримав без згоди матері при оформленні картки на отримання пенсії по втраті годувальника. Таким чином, кредитний договір не був виявом його внутрішньої волі. Вказував, що в такому віці він не міг повною мірою усвідомлювати той рівень відповідальності, який передбачає наявність кредитної картки. Просив визнати кредитний договір від 18 січня            2013 року б/н недійсним з моменту його підписання.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня    2017 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_1 із позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня      2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, у задоволенні зустрічного  позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 18 570,63 грн, вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на те, що кредитний договір між сторонами підписано на той момент, коли відповідачу не виповнилося вісімнадцять років, однак кредитний ліміт встановлено в розмірі 0,0 грн,  який лише після досягнення відповідачем повноліття збільшено до розміру 2 040 грн. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави, передбачені пунктами другим-третім частини першої статті 215 ЦК України для визнання  спірного кредитного договору недійсним з моменту підписання.  
 
Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанцій виходив з того, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідач отримав кредит у розмірі 2 040 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту, однак взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано.
 
У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовлено.
Позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним з моменту підписання  задоволено. 
Визнано кредитний договір від 18 січня 2013 року б/н недійсним з моменту підписання.
 
Задовольняючи скаргу, апеляційний суд виходив з того, що на момент укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 був неповнолітнім, тобто не мав повної цивільної дієздатності. Вказав, що спірний кредитний договір, згідно з частиною другою статті 32 ЦК України вчиняється неповнолітньою особою за згодою батьків, що в даному випадку зроблено не було. Тому, за приписами статті 215 ЦК України кредитний договір            від 18 січня 2013 року б/н підлягає визнанню недійсним з моменту підписання, що є підставою для відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, відмову в задоволенні зустрічного позову чи залишити рішення суду першої інстанції в силі. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що сторони за   власним волевиявленням досягли істотних умов щодо укладення кредитного договору, підписали його, та взяли зобов`язання щодо виконання. Вказує, що на момент укладення кредитного договору відповідач мав повну цивільну дієздатність та усвідомлював значення своїх дій. Вказував, що заява про приєднання до умов та правил відповідачем була підписана до досягнення ним повнолітня, після чого відкрито рахунок, однак кредитна картка видана після його повноліття. Посилаючись на положення статті 32 ЦК України, вказував, що відповідач мав право самостійно укладати договорів банківського вкладу (рахунку) та самостійно розпоряджатися вкладом, внесеним на своє ім`я. Вказав, що неповнолітня особа самостійно несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних               і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області            від 06 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13 вересня 2019 року справу призначено судді-доповідачу . 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
18 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання заяви б/н про приєднання.
Відповідно до укладеного договору від 18 січня 2013 року б/н ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2 040 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 22 листопада  2016 року мав заборгованість перед банком у сумі 18 570,63 грн, з яких: заборгованість за кредитом -                     2 512,40 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 12487,59 грн; заборгованість за пенею та комісією - 2210,13 грн; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процента складова) - 860,51 грн.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:
1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;
2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;
3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;
4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).
 
Відповідно до частини 2 статті 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.
 
Так, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника, якої, як встановив суд апеляційної інстанції, відповідач перед укладенням правочину не отримав.
 
За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.
 
Частиною другою статті 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Отже, кредитний договір б/н, укладений ОСОБА_1 з ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 січня 2013 року, у неповнолітньому віці - суперечить приписам частини другої статті 203 ЦК України.
 
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував норми частини  другої статті 32, статті 203 ЦК України, правильно вказав, що кредитний договір, укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» з неповнолітнім  ОСОБА_1 на підставі статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним з моменту укладення. 
 
Наведені у касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи суперечать положенням частини другої статті 32 ЦК України та обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, їм надано правову оцінку, з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції -  без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 01 вересня 2017 року було зупинено виконання рішень суду апеляційної інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2017 року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області            від 06 липня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | Г. В. Кривцова      Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк