Постанова
Іменем України
 
30 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 730/612/17
провадження № 61-31454св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року у складі судді Луговця О. А. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Шарапової О. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2017 року, з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання двох малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн щомісячно на кожну дитину окремо, до досягнення ними повноліття, починаючи з 26 січня 2017 року. 
 
Посилаючись на те, що на теперішній час його майновий стан змінився, оскільки він не працює, з 30 червня 2017 року перебуває на обліку в центрі зайнятості, в зв`язку з чим не має можливості сплачувати аліменти у попередньо визначеному судом розмірі, просив зменшити розмір аліментів визначених рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2017 року, з 1 000,00 грн щомісячно на кожну дитину окремо до 500,00 грн щомісячно на кожну дитину.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 липня 
2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як на дату ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, так і на даний час, є непрацевлаштованим, а тому його посилання на погіршення матеріального стану необгрунтовані. Позивач зареєстрований у центрі зайнятості та отримує державну допомогу по безробіттю. Запропонований позивачем розмір аліментів - 500,00 грн на кожну дитину є значно нижчим, визначеного законодавством мінімального рівня для дитини відповідного віку (для дітей до 6 років - 
713,00 грн, для дітей від 6 до 18 років - 888,50 грн), є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 серпня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 відхилено, а рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що матеріальний стан позивача після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів не погіршився, а тому відсутні правові підстави для задоволення його позовних вимог про зменшення розміру аліментів.
 
Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги
 
У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 серпня 2017 року, та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права
 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 не має можливості сплачувати аліменти у розмірі 1 000,00 грн на кожну дитину, оскільки він не працює і не має стабільного доходу, що свідчить про зміну його майнового стану та є підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дітей. Крім того, суди безпідставно не застосували у сукупності зі статтею 192 СК України положення статей 182, 183, 184 СК України, оскільки зміна розміру аліментів може мати під собою і зміну способу їх присудження та навпаки.   
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
01 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16 березня 2017 року з 
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання двох малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 грн щомісячно на кожну дитину окремо, до досягнення ними повноліття, починаючи з 26 січня 2017 року.
 
Згідно з довідкою Борзнянського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 17 серпня 2017 року № 387 на виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_1 сплатив аліменти: у квітні 2017 року - у розмірі 2 050,00 грн, у травні 2017 року - у розмірі 949,00 грн, у червні 2017 року - у розмірі 
1 000,00 грн та у липні 2017 року - у розмірі 1 000,00 грн.
 
На момент ухвалення рішення суду від 16 березня 2017 року у справі 
№ 730/73/17, так і на даний момент ОСОБА_1 не працює. З 30 червня 2017 року позивач зареєстрований у Борзнянському районному центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю, що підтверджується копією його трудової книжки та довідками Борзнянського районного центру зайнятості від 03 липня 2017 року № 305/01 та від 26 липня 2017 року № 346/01. 
 
Відповідно до довідки Борзнянського районного центру зайнятості від 15 серпня 2017 року № 434 у липні 2017 року ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю у розмірі 438,71 грн, а за червень 2017 року йому допомога не нараховувалася й не виплачувалася.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912), що набула чинності для України 
27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 182 СК України, зараз і надалі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Частиною першою статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Відповідно статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що позивач не навів доказів, які б свідчили про погіршення його майнового стану, зміну сімейного стану чи погіршення його здоров`я, що відповідно до статті 192 СК України є підставою для зменшення розміру аліментів, раніше визначеного судовим рішенням.
 
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що він не працює і перебуває на обліку у центрі зайнятості, суди правильно вказали, що вони є необгрунтованими, оскільки і на дату ухвалення рішення Борзнянським районним судом Чернігівської області від 16 березня 2017 року, позивач не працював. 
 
Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у 2017 році установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 
01 січня 2017 року - 1 355,00 грн, з 01 травня - 1 426,00 грн, з 01 грудня - 1 492,00 грн, для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2017 року у розмірі 
1 689,00 грн, з 01 травня - 1 777,00 грн, з 01 грудня - 1 860,00 грн. 
 
Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що з урахуванням установленого державою прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначений позивачем розмір аліментів по 
500,00 грн на кожну дитину, є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, а тому відсутні підстави для задоволення його позовних вимог. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень не звернули увагу, що застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (статті 182, 183, 184 СК України), є безпідставними, оскільки вирішуючи зазначений спір, суди правильно застосували зазначені норми матеріального права.  
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів наданих судами попередніх інстанцій, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи, надали належну правову оцінку доводам сторін та наявним у справі доказам, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 21 липня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 серпня 
2017 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков 
О. В. Ступак