ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/2064/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Ткач І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Державного підприємства «Буське лісове господарство»

на рішення Господарського суду  м. Києва
у складі судді Балац С.В.
від 11.02.2019

та постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О., Дикунської С.Я.
від 24.06.2019

за позовом Державного підприємства «Буське лісове господарство»
до 1) Закарпатської митниці ДФС, 2) Державної казначейської служби України
про стягнення 656   939,60 грн

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У лютому 2018 року Державне підприємство «Буське лісове господарство» (далі по тексту - ДП «Буське лісове господарство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Закарпатської митниці ДФС (далі по тексту - Закарпатська митниця ДФС) та Державної казначейської служби України, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просило стягнути з Державного бюджету України 549   101,40 грн матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача-1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 під час митного огляду товару (лісопродукції), завантаженого у залізничні вагони, допустив безпідставне затримання товару та вагонів, з огляду на що позивач сплатив на користь залізниці додаткові збори, що є збитками позивача, які відповідно до статі 1173 Цивільного кодексу України, статей 224, 225 Господарського кодексу України та статті 25 Бюджетного кодексу України підлягають відшкодуванню  відповідачем-1 як органом державної влади, внаслідок неправомірної бездіяльності якого при здійснені своїх повноважень була завдана шкода позивачу, та відповідачем-2 як органом, до компетенції якого входить виконання судового рішення щодо стягнення коштів державного бюджету. При цьому позивач посилається на судове рішення в адміністративній справі                         № 813/2237/16, в якому був встановлений факт неправомірної бездіяльності відповідача-1 
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
24.02.2016 між ДП «Буське лісове господарство» (продавець, позивач у справі) та Фірмою «Multikemia Kereskedelmi Kft.» (покупець) був укладений контракт        № 24022016, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує лісоматеріали необроблені, а саме: дрова паливні.
На виконання вказаного контракту продавець 12.05.2016 здійснив завантаження лісопродукції у вагони № 96395033, № 96399340, № 32262636, здійснив митне оформлення вантажу, за наслідком чого була складена вантажна митна декларація (ВМД) № 209050000/2016/001472.
Перевезення деревини здійснювалося на підставі договору про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних на піввагонах № 2358/1285-2012 від 29.12.2012, укладеного між ДП «Буське лісове господарство» як замовником та Державним підприємством «Дарницький вагоноремонтний завод» і Державним підприємством «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» як співвиконавцями.
На шляху прямування на залізничній станції Батьово товар у вагонах                   № 96395033, № 96399340 та № 32262636 був затриманий Закарпатською митницею ДФС для здійснення митного огляду.
ДП «Буське лісове господарство» звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Закарпатської митниці ДФС про визнання бездіяльності митниці протиправною, посилаючись на те, що Закарпатська митниця ДФС безпідставно затримала залізничні вагони, зокрема вагони           № 96395033, № 96399340 та № 32262636, з товаром та не завершила у визначений законодавством строк митні формальності та митне оформлення товару щодо його пропуску через митний кордон України, тобто допустила протиправну бездіяльність.
Львівський окружний адміністративний суд постановою від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.04.2017, задовольнив позовні вимоги позивача та визнав протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничних вагонів: № 96395033, № 96399340 та № 32262636.
У лютому 2018 року ДП «Буське лісове господарство» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Закарпатської митниці ДФС та Державної казначейської служби України, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просило стягнути з Державного бюджету України 549   101,40 грн матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС щодо здійснення митних формальностей та митного оформлення товару, посилаючись на те, що сплачені ним додаткові збори та провізна плата є його збитками, завданими протиправною бездіяльністю Закарпатської митниці ДФС.
За твердженням позивача ним на вимогу Філії «Центр транспортної логістики» ПАТ «Українська залізниця» протягом вересня - грудня 2017 року було здійснено на користь Філії оплату вартості додаткових зборів (за маневреву роботу, зберігання вантажу, плату за користування вагонами, надання інформації про вантажні роботи, зважування вантажів) та провізної плати у загальній сумі 656   939,60 грн, нарахованих за затримку залізничних вагонів      № 96395033, № 96399340 та № 32262636 на митниці, що підтверджується платіжними дорученнями, а саме: № 3522 від 01.09.2017 на суму 112   470,15 грн, № 3830 від 02.10.2017 на суму 112   470,15 грн, № 4122 від 01.11.2017 на суму 106   354,95 грн, № 4422 від 29.11.2017 на суму 106   354,95 грн, № 4592 від 15.12.2017 на суму 109   644,70 грн та № 4704 від 22.12.2017 на суму 109   644,70 грн.
Стягнення сплаченої позивачем на користь Філії «Центр транспортної логістики» ПАТ «Українська залізниця» вартості додаткових послуг (за вирахуванням вартості додаткових послуг, наданих позивачу в межах граничного 30-денного строку перебування вагонів у пунктах пропуску через кордон України, встановленого частиною 1 статті 199 Митного кодексу України) є предметом спору у цій справі. 
3. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.
Господарський суд міста Києва рішенням від 11.02.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019, відмовив у задоволенні позовних вимог повністю.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не довів обставин понесення збитків внаслідок протиправної бездіяльності митниці та розміру понесених збитків, що виключає їх стягнення, оскільки надані позивачем платіжні доручення не підтверджують однозначно сплату позивачем додаткових зборів у зв`язку із затримкою вагонів, в розрахунку позивача відсутні відомості про те, з чого складаються нараховані залізницею і сплачені позивачем додаткові збори, а надані позивачем в підтвердження розміру збитків листи ПАТ «Українська залізниця» є суперечливими, різняться між собою, мають суттєві розбіжності. Суди також врахували факт існування кримінального провадження за фактом внесення лісовими господарствами Львівської області, зокрема позивачем, завідомо неправдивих відомостей у документи, які стали підставою для експорту лісопродукції. 
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач - ДП «Буське лісове господарство» просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог задовольнити повністю.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. За твердженням скаржника, суди попередніх інстанцій:
- неправильно застосували положення статті 1173 Цивільного кодексу України та не врахували те, що зазначена спеціальна норма, на підставі якої заявлені позовні вимоги у цій справі, передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи, залишили поза увагою правовий висновок щодо застосування статті 1173 Цивільного кодексу України, викладений в постанові Верховного Суду у справі № 910/17912/17;
- дійшли помилкового висновку щодо недоведення позивачем розміру заявлених до стягнення збитків, не дослідили наявні в матеріалах справи докази в підтвердження обставин надання залізницею позивачу додаткових послуг та які надають можливість встановити розмір збитків позивача, уникнули від обов`язку встановлення обставин щодо розміру збитків;
- безпідставно взяли до уваги як підставу для відмови у задоволенні позову факт наявності кримінального провадження за відсутності вироку суду в кримінальному провадженні, чим порушили частину 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України;
- помилково взяли до уваги ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22.12.2016 у справі № 461/8381/16к про накладення арешту на майно, оскільки не врахували, що арешт був скасований згідно з ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27.06.2018;
- не взяли до уваги правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 17.12.2018 у справі № 910/17912/17, від 28.03.2019 у справі 910/2788/18, від 24.06.2019 у справі № 910/5163/18;
- в порушення норм процесуального права щодо оцінки всіх доказів, зокрема частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України не надали оцінку наданому позивачем на виконання вимог ухвали суду обґрунтованому розрахунку заявленої до стягнення суми збитків.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
25.09.2019 Закарпатська митниця ДФС направила до Касаційного господарського суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 винесена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки фактичних обставин справи, що виходить за межі касаційного перегляду справи.
Відповідач-2 відзив на касаційну скаргу не надав.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанцій.
Касаційний господарський суд, здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, обговоривши доводи, наведені скаржником у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, надану господарськими судами попередніх інстанцій юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначені в статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 30 Митного кодексу України посадові особи та інші працівники органів доходів і зборів, які прийняли неправомірні рішення, вчинили неправомірні дії або допустили бездіяльність, у тому числі в особистих корисливих цілях або на користь третіх осіб, несуть кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та іншу відповідальність відповідно до закону.
Шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов`язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.
Таким чином спеціальною нормою (статтею 30 Митного кодексу України) також передбачено відшкодування збитків, заподіяних органами митної служби громадянам чи юридичним особам під час виконання ними своїх повноважень.
На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.
Суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого господарського суду, правильно зазначив про те, що вина органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування при здійсненні цими органами відшкодування шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України не є обов`язковим елементом складу правопорушення.
За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у цій справі - Закарпатської митниці ДФС) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. 
Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу митної служби України та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Слід зазначити, що неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.
Як встановили суди попередніх інстанцій у цій справі обставини протиправності (незаконності) поведінки Закарпатської митниці ДФС були встановлені Львівським окружним адміністративним судом у постанові від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16, залишеній без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. Так, у зазначеній справі суд встановив, що Закарпатська митниця ДФС не здійснила визначені законом дії для вчинення митних процедур щодо пропуску залізничних вагонів, зокрема вагонів Державного підприємства «Буське лісове господарство» № 96395033, № 96399340 та № 32262636 та визнав протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки вагонів. 
Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, суди попередніх інстанцій правильно визнали преюдиційними та такими, що не підлягають доведенню у цій справі обставини протиправної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС у вчиненні митних процедур щодо пропуску залізничних вагонів № 96395033, № 96399340 та № 32262636, встановлені Львівським окружним адміністративним судом у постанові від 02.11.2016 у справі № 813/2237/16.
Разом з цим суди відмовили у задоволенні позову у цій справі з підстав недоведення позивачем обставин понесення збитків внаслідок протиправної бездіяльності митниці та розміру понесених збитків.
Однак, Верховний Суд вважає зазначений висновок судів передчасним з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
За змістом частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.
Як стверджує позивач внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача-1 він сплатив на користь Філії ЦТЛ ПАТ «Українська залізниця» вартість нарахованих залізницею додаткових зборів за маневрову роботу, зберігання вантажів, користування вагонами, надання інформації про вантажні роботи, зважування вантажів, та провізну плату за маршрутом, які є його додатковими витратами, тобто збитками. 
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Однак, суди попередніх інстанцій не встановили з достовірністю обставини понесення позивачем збитків та обставин наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою Закарпатської митниці ДФС та понесеними позивачем збитками, не дослідили докази, якими ці обставини підтверджуються.
Відповідно до частини 1 статті 4 Митного кодексу України митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку; митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.
Згідно з частиною 2 статті 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.
За змістом частин 1, 2 статті 325 Митного кодексу України за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов`язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.
Згідно зі статтею 119 Статуту залізниць України за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням. 
З огляду на викладене Верховний Суд звертає увагу, що власники товару або уповноважені ними особи мають обов`язок щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення або не виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю.
Відповідно до пункту 3 Правил користування вагонами та контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України №   113 від 25.02.1999, (далі - Правила) облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6). За договором між вантажовласником і залізницею всі ці документи можуть оформлятися і надаватися в електронному вигляді. Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.
Відповідно до пункту 4 Правил плата за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу нараховується за відомостями плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу (додаток 10), які оформляються на підставі пам`яток про подавання/забирання вагонів. Відомості плати за користування вагонами, контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, пам`ятки про подавання/забирання вагонів, пам`ятки про видачу/приймання контейнерів, повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами оформляються в електронному або паперовому вигляді. На вимогу вантажовласника йому надається копія пам`ятки про подавання/забирання вагонів, пам`ятки про видачу/приймання контейнерів. 
За змістом пункту 1.8. розділу ІІІ Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №   317 від 26.03.2009 (далі - Збірник тарифів), за маневрову роботу, що виконується локомотивом залізниці не одночасно з подачею або забиранням вагонів на вимогу власника під`їзної колії, вантажовласника або порту, яка оформлена пам`яткою про подавання/забирання вагонів (форми ГУ-45), із зазначенням у ній часу, протягом якого виконувалась маневрова робота, нараховується збір у розмірі 292,60 грн за кожні півгодини роботи локомотива, рахуючи неповні півгодини за повні.
Згідно пунктом 9 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №   644 від 21.11.2000, за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки. Факт затримки вантажу засвідчується актом загальної форми.
Однак, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та не з`ясували, які операції були здійснені під час проведення митного контролю на залізничному транспорті щодо вагонів № 96395033, № 96399340 та № 32262636, вантажовідправником яких та власником вантажу в яких є позивач. 
Суди не застосували до спірних правовідносин наведені норми чинного законодавства та не з`ясували, чи підтверджуються доводи позивача про надання йому Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» додаткових послуг у зв`язку із затримкою митницею вагонів та нарахування плати за ці послуги, складеними за наслідками надання цих послуг документами, відповідними первинними документами та якими саме.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У статті 79 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Однак, як свідчать оскаржувані позивачем рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів, суди попередніх інстанцій в порушення наведених норм процесуального права не дослідили усі надані сторонами та наявні в матеріалах справи докази, надали оцінку лише окремим доказами у справі, без надання їм оцінки у сукупності з іншими доказами, з огляду на що обставини справи щодо понесення позивачем збитків та їх розмір не були з достовірністю встановлені судами.
Зокрема суди попередніх інстанцій не дослідили обставини надання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» позивачу додаткових послуг у зв`язку із затриманням Закарпатською митницею ДФС вагонів № 96395033,       № 96399340, № 32262636, обставини нарахування та пред`явлення позивачу до сплати вартості цих послуг, які мають значення для правильного вирішення спору у цій справі при встановленні обставин понесення позивачем збитків та їх розміру, а також обставин наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою Закарпатської митниці ДФС та понесеними позивачем збитками.
Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою наявні в матеріалах справи листи-вимоги Філії «Центр транспортної логістики» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», пред`явлені Державному підприємству «Буське лісове господарство» (позивачу), щодо сплати вартості додаткових зборів, нарахованих за затримку вагонів № 96395033, № 96399340 та                   № 32262636 (т.1, а.с. 123-128), не дослідили зміст цих листів щодо наявних в них відомостей про надані позивачу додаткові послуги. 
Суди попередніх інстанцій не надали оцінку зазначеним листам-вимогам ні окремо, ні у сукупності з наявними в матеріалах справи належним чином завіреними копіями платіжних доручень, з огляду на що дійшли передчасного висновку про те, що ці платіжні доручення є неналежними доказами у справі.
Крім того, передчасними є також і висновки судів про недоведеність заявленого позивачем до стягнення розміру збитків.
Господарські суди попередніх інстанцій, не перевірили розрахунок заявленої позивачем до стягнення суми збитків; не дослідили та не з`ясували, з чого складаються заявлені позивачем до стягнення збитки, не встановили, які суми були нараховані Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» позивачу окремо за кожною операцією (користування вагонами, подання та забирання вагонів, зважування вагонів, зберігання вантажів); не дослідили та не встановили періоду, за який проводилися спірні нарахування. 
Суди, обмежившись посиланням на те, що поданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення у цій справі збитків не містить відомостей про складові цих збитків, не дослідили наявні в матеріалах справи інші докази, в яких містяться ці відомості. Суди безпідставно не взяли до уваги наданий позивачем до заяви про зменшення позовних вимог лист Філії «Центр транспортної логістики» ПАТ «Українська залізниця» № ЦТЛ-19/502 від 16.04.2018 із доданими до листа розрахунками наданих послуг окремо за кожною операцією. Пославшись на те, що ці розрахунки не містять підписів уповноважених осіб, які їх складали, суди не врахували, що розрахунки є додатками до зазначеного листа Філії «Центр транспортної логістики» ПАТ «Українська залізниця» № ЦТЛ-19/502 від 16.04.2018, тобто його невід`ємною частиною, а відсутність підпису уповноваженої особи на цих розрахунках за наявності підпису уповноваженої особи на самому листі не свідчить про те, що ці розрахунки є неналежними доказами у справі. З огляду на викладене суди безпідставно не взяли до уваги зазначені розрахунки, не дослідили їх, не надали розрахункам належну правову оцінку, зокрема не перевірили правильність проведених розрахунків у відповідності до первинних документів, на підставі яких залізницею здійснюється нарахування вартості наданих додаткових послуг, та цін/тарифів на такі послуги та не з`ясували чи підтверджують ці розрахунки розмір заявлених до стягнення збитків.  
Згідно з частиною першою статті 199 Митного кодексу України граничний строк перебування товарів, транспортних засобів комерційного призначення у пунктах пропуску через державний кордон України не може перевищувати 30 днів, а для автомобільного транспорту - п`яти днів з моменту прибуття у пункт пропуску через державний кордон України для здійснення митних процедур.
Однак, суди попередніх інстанцій не застосували зазначену норму, не врахували правову позицію Верховного Суду щодо застосування статті 199 Митного кодексу України до правовідносин, аналогічних з правовідносинами у цій справі, викладену в постанові від 02.04.2018 у справі № 914/1221/17, та не врахували, що позивач з урахуванням цієї правової позиції зменшив позовні вимоги та здійснив відповідний перерахунок суми заявлених до стягнення збитків.
Крім того, Верховний Суд погоджується з доводами позивача в касаційній скарзі про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно взяли до уваги як підставу для відмови у задоволенні позову факт наявності кримінального провадження за відсутності вироку суду в кримінальному провадженні, чим порушили частину 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України;
Також суди безпідставно взяли до уваги факт накладення арешту на вагони позивача за ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.12.2016 у справі № 461/8381/16к, оскільки цей факт з огляду на предмет позову та характер спірних правовідносин щодо відшкодування збитків у вигляді додаткових витрат на сплату наданих залізницею додаткових послуг у зв`язку із затримкою вагонів митницею не має значення для правильного вирішення спору у цій справі.
За таких обставин, Касаційний господарський суд вважає, що суди попередніх інстанцій під час прийняття оскаржуваних рішення та постанови в порушення принципу повноти не встановили зазначені вище обставини, неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з огляду на що суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків, а оскаржувані рішення та постанову не можна визнати законними та обґрунтованими.
Передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не дають суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Встановлення обставин справи, оцінка доказів виходить за межі перегляду справи в порядку касації.
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно з частинами 3, 4 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
З огляду на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, Касаційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене вище, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.
9. Судові витрати
Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини 1 статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Згідно з частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі, й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державного підприємства «Буське лісове господарство» задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 у справі №   910/2064/18 скасувати.
3. Справу №   910/2064/18 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    Г. Вронська

                                                                                                    І. Ткач