Постанова                                                                  
Іменем України                                                                     
04 вересня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 487/4846/16-ц
провадження № 61-15510св18
 
Верховний  Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  - | Ступак О. В., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., | Олійник А. С.,  Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
третя особа - Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-банк» (далі - ВАТ «Комерційний банк «Актив-банк»), про відшкодування шкоди у порядку регресу.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 26 листопада 2007 року позивачі уклали з   Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Актив-банк» (далі - ТзОВ «Комерційний банк «Актив-банк») договір про передачу в іпотеку   однокімнатної квартири за АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_4 за кредитним договором, укладеним того ж дня, з тим же банком на суму 111 000,00 грн, із строком повернення кредитних коштів - 25 листопада 2017 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2010 року у справі № 2-6100/10 стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Комерційний банк «Актив-банк», що є правонаступником ТзОВ «Комерційний банк «Актив-банк», заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2007 року у сумі 133 015,24 грн шляхом звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки. 03 жовтня 2013 року позивачі виконали вказане рішення та погасили заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором у розмірі 95 000,00 грн, а також ними сплачено 13 594,00 грн збору за виконавче провадження на користь державної виконавчої служби, 135,94 грн комісії банку, а всього: 108 729,94 грн.
 
Посилаючись на те, що добровільно відповідач вказану суму їм не повертає, позивачі просили стягнути її з ОСОБА_4 у примусовому порядку.
 
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 108 729,94 грн, з яких: 95 000,00 грн - заборгованість в порядку регресу; 135,94 грн - комісія.  Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13 594,29 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 як майновий поручитель за кредитним договором від 26 листопада 2007 року № 30.1.07/СЖ-17 виконала зобов`язання боржника (відповідача) перед ТзОВ «Комерційний банк «Актив-банк», тому до неї як до нового кредитора перейшло право вимоги до боржника про відшкодування сплаченої суми боргу.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що докази виконання цими позивачами зобов`язань боржника (відповідача) перед ТзОВ «Комерційний банк «Актив-банк» відсутні, тому їхні позовні вимоги є необґрунтованими.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Заводського   районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2016 року скасовано та  ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових сум у порядку регресу відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач, як майновий поручитель в межах своєї відповідальності, визначеної договором іпотеки, не виконав основне зобов`язання боржника, яке відповідає межам майнової поруки, та не отримав від кредитора документ на підтвердження зобов`язання боржника, яке ним (майновим поручителем) виконано, що виключає можливість на даний час переходу прав кредитора до позивача  ОСОБА_1 та відповідно задоволення її позовних вимог про стягнення сплаченої нею частини боргу. 
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних        і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не врахував усіх обставин, що мають принципово важливе значення для правильного вирішення справи. Зокрема, суд не дав належну оцінку тому факту, що між представником банку та заявником було досягнуто згоди про те, що у випадку сплати заявником на рахунок банку більшої частини боргу у розмірі 95 000,00 грн зобов`язання  ОСОБА_4 за кредитним договором                            від 26 листопада 2007 року будуть вважатись виконаними, а залишок боргу анульованим. Про це свідчить лист Заводського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва, відповідно до якого виконавчий лист № 2-6100/10 було повернуто без виконання на підставі заяви стягувача, тобто банку. А також той факт, що стягувачем виступає комерційна організація (банк), єдиною метою функціонування якої є отримання прибутку.
 
Також касаційна скарга містить посилання на те, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема частину першу статті 544, частини першу та другу статті 553, частину другу статті 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і частину третю статті 42 Закону України «Про іпотеку», та необґрунтовано відмовив у задоволенні позову заявника.
 
Заперечення на касаційну скаргу  ОСОБА_1 від інших учасників справи станом на час розгляду цієї справи не надходили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи № 487/4846/16-ц із Заводського районного суду м. Миколаєва, надано учасникам справи строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України).
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних            і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 листопада 2007 року ОСОБА_4 та ТзОВ «Комерційний банк «Актив-банк», правонаступником якого є ВАТ «Комерційний банк «Актив-банк», уклали кредитний договір № 30.1.07/СЖ-17 на суму 111 000,00 грн зі строком повернення -  25 листопада 2017 року та обов`язком ОСОБА_4 сплачувати щомісячні платежі на погашення кредиту в сумі 974,00 грн відповідно до графіка погашення, з урахуванням процентної ставки в розмірі 15,35 % річних, комісії за обслуговування кредиту в розмірі 0,13 % на суму кредиту.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТзОВ «Комерційний банк «Актив-банк» укладено договір іпотеки, згідно з яким позивачами на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_4 та банком передано в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартира, загальною площею    32,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно з рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2010 року у справі № 2-6100/10, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2013 року, стягнуто у солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Комерційний банк «Актив-банк» заборгованість за кредитним договором від 26 листопада 2007 року у сумі 133 015,24 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 взятих на себе кредитних зобов`язань, позивач ОСОБА_1 відповідно до квитанції від 03 жовтня 2013 року № 2662 сплатила на рахунок банку 95 000,00 грн в погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4   
 
Надалі відповідно до квитанції від 14 листопада 2013 року № 1877.112.1 ОСОБА_1 додатково сплатила 13 594,29 грн виконавчого збору на рахунок Заводського ВДВС, а також згідно з квитанцією від 14 листопада 2013 року № 1877.112.2 сплатила 135,94 грн комісії банку.
 
Обґрунтовуючи позов, позивачі посилалися на те, що оскільки вони, як майнові поручителі виконали зобов`язання боржника перед кредитором, то до них перейшло право вимагати від боржника відшкодування сплаченої суми боргу.
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
 
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Однією з ознак застави є те, що це є додаткове, акцесорне зобов`язання, що не може існувати автономно і самостійно. Воно завжди викликане наявністю іншого зобов`язання, яке потребує забезпечення свого виконання. Акцесорність застави означає, що припинення основного зобов`язання або недійсність договору, забезпеченого заставою, тягне за собою неможливість існування й застави.
 
Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
 
При цьому в іпотечних правовідносинах майновий поручитель за іпотечним договором вступає в правовідносини безпосередньо з кредитором, але не від імені боржника, а від власного імені.
 
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.
 
За приписом частини третьої статті 42 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.
 
Таким чином, статті 11 та 42 Закону України «Про іпотеку» визначають правові наслідки різних ситуацій - задоволення вимог за рахунок предмета                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                          іпотеки (стаття 11 Закону України «Про іпотеку») і добровільного повного або часткового виконання майновим поручителем обов`язку боржника (стаття 42 Закону України «Про іпотеку»).
 
Тобто якщо основне зобов`язання припиняється внаслідок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, то відбувається заміна особи в зобов`язанні, і майновий поручитель набуває всіх прав кредитора за основним зобов`язанням (частина друга статті 11 Закону України «Про іпотеку»).
 
Разом з тим, якщо майновий поручитель добровільно виконав повністю або частково забезпечене основне зобов`язання і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, то майновий поручитель вправі вимагати у боржника стягнення раніше сплаченої суми; це право виникає в силу статті 42 Закону України «Про іпотеку», і його правова природа є регресною.   
 
Водночас згідно з пунктом 3 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). У цій нормі закріплений окремий випадок (підстава) суброгації.
 
Умовами суброгації прав кредитора до майнового поручителя є такі: 1) основне зобов`язання має бути дійсним; 2) застава, якою забезпечується основне зобов`язання, має бути дійсною; 3) поручитель має виконати обов`язок боржника перед кредитором.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Таким чином, оскільки у справі, що переглядається, майновий поручитель                   ОСОБА_1 добровільно виконала забезпечене основне зобов`язання  ОСОБА_4 перед банком і при цьому не відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки, тому  ОСОБА_1 набула право вимоги до боржника  ОСОБА_4 щодо стягнення з нього раніше сплаченої суми боргу. 
 
Це право виникло у неї в силу вимог статті 42 Закону України «Про іпотеку» і його правова природа є регресною.   
 
Таким чином, ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 
 
Апеляційний суд, скасовуючи законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції не з`ясував правову природу правовідносин, які склалися між сторонами у цій справі, застосував одночасно положення пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України та частини третьої статті 42 Закону України «Про іпотеку», не звернувши при цьому увагу, що регрес та суброгація не є тотожними поняттями і виникають з різних підстав та за різних обставин.
 
Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 як майновий поручитель у межах своєї відповідальності, визначеної договором іпотеки, не виконала повністю основне зобов`язання боржника, яке відповідає межам майнової поруки та не отримала від кредитора документ на підтвердження зобов`язання боржника, яке нею (майновим поручителем) виконано, тому виключена можливість переходу прав кредитора до позивача та відповідно відсутні підстави для задоволення її позовних вимог про стягнення сплаченої частини боргу, заснований на неправильному тлумаченні судом апеляційної інстанції норм матеріального права та є помилковим.  
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню  із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.  
 
Розподіл судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, із  ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню 1304,76 грн судового збору за подачу касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року скасувати, заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2016 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу касаційної скарги до суду в розмірі 1304,76 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. Ю. Гулейков
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик