Постанова                                 
Іменем України
 
04 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 201/1092/14-ц
провадження № 61-34877св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,       
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
треті особи: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н. М.
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О.,       Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М., від 08 червня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частини квартири у порядку спадкування за законом,  визнання недійсним договору довічного утримання (догляду).
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . За життя матері, її чоловік - ОСОБА_5 придбав у власність квартиру, розташовану по                   АДРЕСА_1 . Вказувала, що після смерті ОСОБА_4 , вона та чоловік матері зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте свідоцтво про право на спадщину жоден не отримав. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого вона дізналася, що у листопаді 2010 року ОСОБА_5 подав до нотаріальної контори заяву про відмову від належної йому частки у спадщині, що залишилась після смерті його дружини на її користь. Вказувала, що нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів на майно, з якого складається спадщина. ОСОБА_5 за життя, однак після смерті її матері, уклав з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір довічного утримання (догляду), згідно з яким передав у спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частки належної йому на праві власності спірної квартири. Оскільки квартира придбана за час шлюбу ОСОБА_5 та її матір`ю, отже є спільною сумісною власністю подружжя, тому до складу спадщини, що відкрилася після смерті матері, входить Ѕ частки спірної квартири, яка повинна належати їй. Остаточно уточнивши вимоги, просила визнати недійсним договір довічного утримання від 19 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право спільної часткової власності на спірну квартиру та визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири, розташованої по                                                            АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Справа неодноразово переглядалася судами, якими виконано вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 листопада 2016 року .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1  задоволено частково. 
Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) від 19 липня         2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нощенко Н. М. на Ѕ частини квартири. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири по                   АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 порушив вимоги частини другої статті 747 ЦК України, без визначення своєї частки у спільному сумісному майні, розпорядився всією квартирою, та уклав договір довічного утримання, яким передав у власність відповідачів по Ѕ частини квартири кожній, хоча на час укладання договору мав право розпорядитися лише Ѕ частини вказаної квартири, оскільки на  Ѕ її частини, в порядку спадкування після смерті матері, мала  право позивач. Про дане порушення позивач дізналася після смерті ОСОБА_4 , звернувшись до нотаріальної контори з питань оформлення спадщини після смерті матері ОСОБА_4 . Оскільки стороною спірного договору вона не була, вважала себе єдиним спадкоємцем за законом. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня          2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач розпорядилася своїм матеріальним та процесуальним правом відносно спірної квартири та підстави оспорювати дії ОСОБА_5 , з приводу  розпорядження квартирою у неї відсутні. Спростував посилання позивача на те, що ОСОБА_5   не зареєстрував право власності на вказану квартиру після підписання мирової угоди, укладеної між позивачем та ОСОБА_5 , затвердженої ухвалою суду, тому що діючим законодавством не передбачено реєстрацію майна при наявності дійсного договору-купівлі продажу  квартири, власником якої одноособово зазначено ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку зібраним доказам, що призвело до неправильного вирішення спору. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги  ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011 року, якою було затверджено укладену між нею та ОСОБА_5 мирову угоду. Вказує, що мировою угодою не визнавалося за ОСОБА_5 право власності на частину в спірній квартирі. Висновки апеляційного суду, що затвердження судом мирової угоди є остаточним вирішенням спору, передчасні, оскільки у         2011 році спір існував між іншими сторонами і не стосувався її вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Указувала, що ухвала, якою затверджено мирову угоду, давала ОСОБА_5 можливість реалізувати своє право на отримання спадщини, яке він не використав.  
 
Доводи особи, яка подала відзив
 
ОСОБА_2 направила до суду відзив, який виклала у вигляді заперечень, просила відхилити касаційну скаргу.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                      і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_6 ,1980 року народження.
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 14 жовтня 1989 року уклали шлюб.
 
09 березня 2010 року ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого набув право власності на квартиру, розташовану по                                      АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_4 
 
06 листопада 2010 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . звернулись до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .  За їх заявами була відкрита спадкова справа № 988/2010, але свідоцтво жоден з них не отримав.
 
Із матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 . встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (мати померлої ОСОБА_4 ) 06 листопада 2010 року звернулися до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про відмову від належних їм часток у спадщині, що залишилась після смерті             ОСОБА_4 на користь спадкоємця ОСОБА_1 .
 
Встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду у м. Дніпропетровську від 03 листопада 2011 року затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку спадкування.
 
ОСОБА_5 19 липня 2013 року уклав з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір довічного утримання (догляду), за яким передав у спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частині належної йому на праві власності квартири, що розташована по АДРЕСА_1 .
 
Право спільної часткової власності на спірну квартиру зареєстроване                19 липня 2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , по Ѕ частині за кожною.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .
 
Після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не заводилася.
 
Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13 грудня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері          ОСОБА_4 , у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів на майно, з якого складається спадщина.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1  не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з вимогами статей 60, 63 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та  дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
 
Відповідно до частини першої статті  70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дана норма кореспондується із положенням статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та їхні частки є рівними у відповідності до вимог статей 60-65 СК України.
 
Згідно з частиною першою статті 1271 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до вимог статті 1261 ЦК України є діти спадкодавця, той з подружжя хто його пережив та батьки.
 
Відповідно до частини першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, згідно зі статтею 1269 ЦК України має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 
 
Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтями 1270  цього кодексу.
 
Відповідно до вимог статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась її донька - ОСОБА_1 , а її чоловік ОСОБА_5 та мати померлої ОСОБА_7 подали заяви про відмову від спадщини на користь доньки померлої - ОСОБА_1 Однак свідоцтво про право на спадщину у відповідності до вимог статті 1296 ЦК України  ОСОБА_1 не отримала, оскільки не мала правовстановлюючих документів.
 
Встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до Жовтневого районного суду у                   м. Дніпропетровську з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку спадкування, за результатами розгляду справи 03 листопада 2011 року суд постановив ухвалу про затвердження мирової угоди між сторонами (а.с.8 том № 2 ).
 
Мирова угода є договором, який укладається для врегулювання спору шляхом взаємних поступок. Мирова угода укладається сторонами (позивачем і відповідачем) і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Якщо у справі бере участь третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, мирова угода укладається за її участю.
 
За вказаною мировою угодою ОСОБА_1 безумовно відмовилась від позовних вимог щодо визнання за нею права на спадкування частки у розмірі Ѕ права власності на квартиру, розташовану по АДРЕСА_1 , а також від права спільної часткової власності із ОСОБА_5 на вказану квартиру, а також безумовно визнає право приватної власності ОСОБА_5 в цілому на вказану квартиру. Відповідно до пункту 7 вказаної мирової угоди, ОСОБА_1 визнала, що не буде мати будь-яких неврегульованих сторонами майнових вимог, що стосуються спірної квартири, право приватної власності на яку в цілому визнає за ОСОБА_5 .
 
Крім того, вказаною мировою угодою спадкоємці ОСОБА_5 та           ОСОБА_9 безумовно визнали за ОСОБА_1 право спадкування в цілому   та право приватної власності на іншу квартиру по АДРЕСА_3 , а також ОСОБА_5 та ОСОБА_9 визнали, що не будуть мати будь-яких неврегульованих сторонами майнових вимог, що стосуються квартири по АДРЕСА_3 , право приватної власності на яку в цілому визнають за ОСОБА_1 .
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставини, встановлені ухвалою Жовтневого районного суду       м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011 року, якою затверджено мирову угоду щодо прав та обов`язків ОСОБА_1 на спірну квартиру, не доказуються при розгляді даної справи. Тому відсутні підстави щодо визнання за        ОСОБА_1 права власності на Ѕ частини спірної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
З огляду на вказане Верховний Суд вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач розпорядилася своїм матеріальним та процесуальним правом відносно спірної квартири, тому підстави оспорювати дії ОСОБА_5 щодо розпорядження ним квартирою у неї відсутні. При цьому, суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що чинне законодавство не містить обов`язку реєстрації права власності у разі наявності  дійсного правовстановлюючого документу на нерухоме майно, власником якого одноособово вказаний ОСОБА_5 , обґрунтовано спростував твердження позивача щодо обов`язку ОСОБА_5 зареєструвати право власності на вказану квартиру після підписання мирової угоди.
 
Доводи касаційної скарги, що мировою угодою не визнавалося право власності за ОСОБА_5 на спірну квартиру, не спростовують висновків суду, що позивач фактично розпорядилася своїм матеріальним та процесуальним правом відносно Ѕ частки у спірній квартирі, право власності на яку вона успадкувала після смерті матері як спадкоємець першої черги за законом та внаслідок відмови спадкоємців першої черги за законом ОСОБА_5 та ОСОБА_9 від часток у спадковому майні на її користь, як і висновків суду, що ці обставини позбавляють її права оспорювати дії ОСОБА_5 , вчинені після укладення та затвердження мирової угоди.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                              і процесуального права. Не може бути скасоване  правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення  апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня              2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. А. Воробйова      Б.І.Гулько     Г. В. Кривцова     Р. А. Лідовець