Постанова 
Іменем України 
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 207/3424/14-ц
провадження № 61-9852св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,            Кузнєцова В. О.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Житлово-будівельний кооператив № 38, реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року у складі судді Литвинчука В. П. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у складі колегії суддів: Калиновського А. Б., Єлізаренко І. А.,                       Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , який уточнила в ході розгляду справи та остаточно просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_2 21 травня 2014 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину кооперативної квартири в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 її сестри ОСОБА_3 .
Позов мотивований тим, що з 30 жовтня 1982 року по 24 листопада                1992 року її сестра ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Рішенням виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів від 22 червня 1984 року № 199 ОСОБА_3 отримала квартиру АДРЕСА_1 в Житлово -будівельному кооперативі № 38 (далі - ЖБК № 38 ). Пайовий внесок за вказану квартиру нею повністю виплачений в період шлюбу з відповідачем, а 18 жовтня 1985 року вона обміняла квартиру № 17 у ЖБК № 38 на квартиру № 50 у цьому ж кооперативі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її сестра ОСОБА_3 померла. У встановлений строк  ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті сестри, на квартиру у видачі АДРЕСА_2 , проте у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом їй було відмовлено з тієї підстави, що покійна сестра після сплати пайового внеску не отримала свідоцтво про право власності на квартиру і право власності не зареєструвала у БТІ. 
Посилаючись на те, що зняття з реєстраційного обліку не позбавляє члена кооперативу права власності на квартиру; її сестра не писала заяви про виключення із кооперативу і ніяких угод стосовно квартири з відповідачем не укладала, а тому вона,  ОСОБА_1 , є єдиним спадкоємцем за законом після смерті сестри на 1/2 частину вказаної квартири, позивач просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_3 не набула право власності на квартиру, вартість якої була сплачена відповідачем і весь цей час він, будучи членом кооперативу та проживаючи у квартирі, сплачував комунальні послуги. Відповідачем був сплачений пайовий внесок і тому саме він набув права власності на спірну квартиру.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня               2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що останній внесок за спірну квартиру було виплачено                25 лютого 1992 року, в той час як шлюб між подружжям ОСОБА_2 розірвано 24 листопада 1992 року і до дати розірвання шлюбу подружжя підтримувало сімейні та фінансові стосунки. З 29 червня 1984 року , коли її сестра набула членства у ЖБК № 38 , пайові внески за квартиру вносилися з бюджету подружжя, проте суди визнали право власності на спірну квартиру лише за одним із подружжя. Право власності на спірну квартиру відповідач оформив виключно на себе лише після смерті дружини у 2014 році, надавши голові ЖБК № 38 копію довідки про смерть ОСОБА_3 Відповідач не був членом ЖБК № 38, а тому не міг набути права власності на цю квартиру, як член кооперативу. Таким чином, він набув право спільної сумісної власності на спірну квартиру, як на майно, нажите за час шлюбу із членом ЖБК № 38 ОСОБА_3 . При цьому суди безпідставно та необґрунтовано відмовили їй у проведенні експертизи, чим обмежили її можливості доказування.
 
Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 подав до суду касаційної інстанції ідентичні за змістом заперечення на касаційну скаргу, у яких просив касаційну скаргу відхилити, а рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій правильно врахували, що він, як член ЖБК № 38, за особисті кошти, набуті ним вже після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_3 , а саме -           25 лютого 1992 року (тобто через рік після припинення шлюбних стосунків) достроково, одним платежем в розмірі 2734,90 руб. виплатив ЖБК № 38 залишок пайового внеску за квартиру АДРЕСА_2 .
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 207/3424/14-ц з Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі із 30 жовтня 1982 року. У лютому 1991 року сімейні стосунки ними були припинені. Шлюб був розірваний 24 листопада 1992 року.
ОСОБА_3 була членом ЖБК № 38 і її сім'ї у 1984 році була надана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яку вони у 1985 році вони обміняли на двокімнатну № 50 у цьому ж ЖБК.
ОСОБА_3 із реєстрації у квартирі була знята у травні 1991 року і з цього часу у квартирі не проживала, комунальних послуг не сплачувала. На час зняття її з реєстрації вартість квартири виплачена не була. 
Згідно протоколу зборів мешканців ЖБК № 38 від 22 травня 1991 року заяву ОСОБА_3 задоволено, виключено її з членів кооперативу у зв`язку зі зміною місця проживання. Загальними зборами мешканців ЖБК № 38 від  15 липня 1991 року задоволено заяву відповідача про прийняття у члени кооперативу у зв`язку з вибуттям ОСОБА_3 .
Також судами установлено, що ОСОБА_2 21 лютого 1992 року з ощадного рахунку № НОМЕР_2 видано 2600 рублів.
В цей же день він, як член кооперативу, одним платежем у сумі 2734 рублі      90 копійок достроково виплатив ЖБК № 38 пайовий внесок за спірну квартиру № 50 .
Мотивувальна частина 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Статтею 15 Закону України «Про власність» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
 
Відповідно до статті 147 ЖК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, члена житлово-будівельного кооперативу може бути виключено з кооперативу у випадках: 1) подання відомостей, що не відповідають дійсності і були підставою для прийому до кооперативу, а також неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про прийом до членів кооперативу; 2) встановлення вироком суду, що пайовий внесок складається з коштів, добутих злочинним шляхом; 3) систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим для інших проживання з членом кооперативу в одній  квартирі чи в одному будинку, якщо заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; 4) систематичного здавання жилого приміщення в найом з метою одержання нетрудових доходів; 5) виїзду на інше постійне місце проживання; 6) несплати пайового внеску; 7) систематичної несплати без поважних причин внесків на погашення банківського кредиту або внесків на експлуатацію та ремонт будинку; 8) в інших випадках, передбачених Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Порядок виключення з житлово-будівельного кооперативу встановлюється Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Рішення про  виключення з житлово-будівельного кооперативу може бути оспорено в судовому порядку. 
Відповідно до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Згідно з частиною 1 статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статі 59 ЦПК України 2004 року).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що виселившись в лютому 1991 року зі спірної кооперативної квартири та добровільно знявшись з реєстрації 21 травня 1991 року в зв`язку з виїздом на інше постійне місце проживання, ОСОБА_3 втратила право користування кооперативною квартирою, пайові внески за яку на час вибуття ОСОБА_3 21 травня 1991 року були сплачені лише частково. 
 
Отже, 22 травня 1991 року, тобто до повної сплати пайових внесків за квартиру, ОСОБА_3 добровільно вибула з членів ЖБК № 38, що відповідає вимогам пункту 5 частини першої статті 147 ЖК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Таким чином, ОСОБА_3 на час її виписки та вибуття з членів ЖБК № 38 у відповідності до частини першої статті 15 Закону України «Про власність», частини третьої статті 384 ЦК України не набула право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_2 , оскільки пайові внески за цю квартиру ЖБК № 38 ще не були повістю сплачені, в той час як право власності на кооперативну квартиру виникає лише після повної сплати пайових внесків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , як член ЖБК № 38 з             15 липня 1991 pоку, одноособово, без участі ОСОБА_3 , сплатив решту пайових внесків за спірну квартиру за рахунок особистих коштів, а не за рахунок спільних коштів подружжя, у зв`язку із чим правомірно набув право власності на спірну квартиру.
Також судами попередніх інстанцій враховано, що позивачем не доведено факту членства її сестри в ЖБК № 38 на день повної сплати пайових внесків 25 лютого1992 pоку, сплати внесків особисто нею як членом кооперативу та факту, що станом на 25 лютого 1991 року ОСОБА_3 та відповідач проживали спільно і ним сплачено пайові внески за рахунок сімейного бюджету.
Доводи позивача про те, що оформлені протоколами в 1991 році рішення загальних зборів кооперативу є недійсними вмотивовано відхилено судами попередніх інстанцій, оскільки ОСОБА_3 протягом 22 років свого життя не оспорювала рішення загальних зборів ЖБК № 38 від 22 травня 1991 року про її виключення з членів ЖБК № 38 відповідно до частини третьої статті 147 ЖК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а ОСОБА_1 не має права вимоги щодо оспорювання вказаного вище рішення загальних зборів ЖБК № 38.
Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки  з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня           2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| В. О. Кузнєцов