Постанова
Іменем України
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 201/8087/16-ц
 
провадження № 61-16694св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,              Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , який діє як законний представник ОСОБА_2 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
представники відповідача: Данильченко Олена Олександрівна, Лопатнікова Аліна Вадимівна ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну           скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») про захист прав споживачів і стягнення грошових коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору видало його неповнолітньому сину ОСОБА_2 платіжну картку «Карта Юніор», платіжної системи «Віза» і пін-код до неї. Вказував, що ця картка постійно перебувала у ОСОБА_2 , нікому не передавалася, будь-які відомості щодо пін-коду, CVV2-коду третім особами він не повідомляв.
Разом з тим, 16 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було здійснено списання коштів з вищевказаної картки у розмірі 220,00 грн, про що його син ОСОБА_2 дізнався з смс-повідомлення. Оскільки ОСОБА_2 доручення на списання цих коштів нікому не давав, ця операція була проведена без його участі і згоди, він повідомив про це банк і заблокував банківську картку.
Він також звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою повернути вказані кошти, але отримав відмову.
Вважав, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі статті 1073 ЦК України повинно повернути йому безпідставно списані кошти у розмірі 220,00 грн та згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» сплатити пеню у розмірі 174,46 грн за період               з 16 березня 2014 року до 16 травня 2016 року.
На підставі вказаногоОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 09 червня 2016 року, просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 394,46 грн.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2017 року у складі судді Антонюка О. А. у задоволенні позову            ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня           2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , відхилено. Рішення Жовтневого районного суду                            м. Дніпропетровська від 27 січня 2017 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що переказ коштів 16 березня 2014 року був здійснений з використанням платіжної інтернет-системи Liqpay, транзакції по авторизації і дебітуванню картки, виданої         ОСОБА_2 , здійснювалися за номером мобільного телефону, з ручним введенням реквізитів картки (номер картки, термін її дії, CVV2-код). Вказане свідчить, що зазначена операція була здійснена без втручання співробітників ПАТ КБ «ПриватБанк. Оскільки вини відповідача у списанні коштів немає, то відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу було призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 07 червня 2019 року № 634/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня     2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено             до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував, що ОСОБА_2 не можна вважати зареєстрованим клієнтом платіжної системи Liqpay, оскільки цією платіжною системою та ПАТ КБ «ПриватБанк» не було здійснено транзакцію верифікації платіжної картки платіжної системи «Віза», яка була видана ОСОБА_2 
 
Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору видав платіжну картку «Карта Юніор» платіжної системи «Віза» № НОМЕР_1 і пін-код до неї неповнолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є ОСОБА_1 
 
16 березня 2014 року з платіжної картки № НОМЕР_1 було здійснено списання грошових кошти у розмірі 220,00 грн.
 
У подальшому картка за заявою ОСОБА_2 була заблокована. 
 
ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з письмовою вимогою повернути зазначені кошти.
 
На запит ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 26 березня          2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140317/426 повідомив заявника про результати службової перевірки, проведеної за його зверненням. Зокрема, було встановлено, що переказ коштів 16 березня 2014 року відбувався з використанням платіжної інтернет-системи Liqpay. Вхід зафіксований з IP НОМЕР_2 (netname: Ireland). При цьому транзакції по авторизації і дебітуванню картки № НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_2 у розмірі 220,00 грн у системі Liqpay здійснювались по телефону НОМЕР_3 . Дані транзакції проводилися без застосування технології «3DSecure», з ручним введенням реквізитів картки (номер картки, термін її дії, CVV2). Ознак шахрайства з боку співробітників ПАТ КБ «ПриватБанк» службою безпеки не виявлено.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.
 
У частині першій статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
 
Частиною третьою статті 1068 ЦК України визначено, що банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
 
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
 
Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є  платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
 
Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач ненесе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Банк не несе відповідальності у випадку коли про рахунки клієнта, його картки, контрольної інформації клієнта, надісланої СМС-повідомленням, ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24 чи проведених клієнтом операцій, стане відомо іншим особам внаслідок недобросовісного виконання клієнтом умов їх зберігання і користування (пункт 1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк»).
 
Судом установлено, що переказ коштів 16 березня 2014 року був здійснений з використанням платіжної інтернет-системи Liqpay, транзакції по авторизації і дебітуванню картки, виданої ОСОБА_2 , здійснювалися за номером мобільного телефону, з ручним введенням реквізитів картки (номер картки, термін її дії, CVV2-код).
Для реєстрації акаунта в платіжній системі Liqpay необхідно: 1) ввести номер мобільного телефону, який реєструється в якості логіна даної платіжної системи, 2) підтвердити реєстрацію ОТР-паролем, який прийшов на даний номер телефону, 3) підключити карту до аккаунту: вказати номер картки, термін дії картки, а також її СVV-код. Таким чином, для реєстрації аккаунта в платіжній системі Liqpay необхідно мати доступ до реквізитів картки, особистого мобільного телефону. Крім того, з метою забезпечення безпеки використання платежів за допомогою використання платіжної системи Liqpay впроваджено процес підтвердження операції банком-емітентом, за відсутності якого (підтвердження) аккаунт блокується і грошові кошти повертаються відправникові.
Угодою користувача веб-інтерфейсу Liqpay передбачено, що клієнт зобов`язаний не розголошувати інформації про логін та пароль. Угодою також передбачено, що банк не відповідає за збитки клієнта, що виникли в результаті неправомірних дій третіх осіб, в тому числі, пов`язаних з втратою клієнтом SIM-карти з номером мобільного телефону, який є підтвердженням верифікації. Банк не відповідає за збитки клієнта, що виникли в результаті: наявності «вірусів» і інших шкідливих програм в устаткуванні і програмному забезпеченні, яке клієнтом для доступу до web-інтерфейсу Liqpay; неправильного заповнення реквізитів контрагента при переказі грошових коштів за допомогою web-інтерфейсу Liqpay; порушення клієнтом Угоди і рекомендацій по використанню web-інтерфейсу Liqpay, розміщених на сайті www. liqpay .com.
 
Таким чином, встановивши, що списання коштів здійснено із використанням карти власника, CVV2-коду карти, строку її дії та індивідуального пароля підтвердження оплати, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що дії власника картки сприяли вчиненню операції по списанню коштів із кредитного рахунку, а тому банк, згідно з пунктом 1.1.5.5 Умов і Правил надання банківських послуг не може нести відповідальності за спричинення збитків, заподіяних споживачеві послуг.
 
За встановлених обставин справи суди вірно вказали, що користувач своїми діями сприяв використанню лише йому відомої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, тоді як банк у належний спосіб повідомив про недопустимість розголошення такої інформації третім особам, а тому необхідно визнати правомірним висновок суду про відсутність вини банку у знятті коштів, що звільняє останнього від відповідальності за списання спірної суми із карткового рахунку ОСОБА_2 , що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала апеляційного суду, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня                  2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович