Постанова
Іменем України
19 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 759/225/16-ц
провадження № 61-23684св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,            Петрова Є.В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , в тому числі в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідачі - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва", ОСОБА_3 , в тому числі в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у складі судді Шум Л.М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 2 березня 2017 року у складі суддів: Немировської О.В., Соколової В.В., Чобіток А.О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень                       ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст  позовних вимог 
У січні 2016 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 , 2013 року народження, звернулася з позовом до Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва", ОСОБА_3 , в тому числі в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , вселити її та сина в ізольовану житлову кімнату площею 14,00 кв.м. виділивши їм в користування вказану кімнату, змінити умови договору найму житлового приміщення розділивши особовий рахунок на вказану вище квартиру та зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» укласти з позивачкою окремий договір найму житлового приміщення на ізольовану житлову кімнату площею 14.00 кв.м. та відкрити відповідний рахунок для сплати витрат по комунально-житловим та іншим витратам.
Позов мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_5 11 січня 1978 року отримала ордер на вселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_5 , її чоловік ОСОБА_7 та їх дві дочки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 
Зазначена вище квартира на сьогоднішній день перебуває в комунальній власності територіальної громади Святошинського району м. Києва, оскільки Розпорядження про приватизацію вказаного вище житла від 10 лютого               1997 року рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року було визнано недійсним.
У спірній квартирі зареєстровано шість осіб, а саме: позивачка, її син та відповідачі. Проте, позивачка та її син з квітня 2013 року у вказаному житловому приміщенні не проживають, оскільки відповідачі замінили замки у вхідних дверях та не надають позивачці доступу до квартири, при цьому, остання іншого житла не має, а тому просила її позовні вимоги задовольнити. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада                    2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині її вселення разом з її сином в спірне житлове приміщення залишено без розгляду за заявою представника позивачки  ОСОБА_10   
Представник позивача подала заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до яких остаточно просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши позивачці та її сину в окреме користування ізольовану житлову кімнату площею 9,40 кв.м., змінити умови договору найму житлового приміщення розділивши особовий рахунок на вказану вище квартиру та зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» укласти з позивачкою окремий договір найму житлового приміщення на ізольовану житлову кімнату площею 9,40 кв.м. та відкрити відповідний рахунок для сплати витрат по комунально-житловим та іншим витратам.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції 
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15 листопада                  2016 року, що залишене без зміни ухвалою  Апеляційного суду міста Києва від 2 березня 2017 року в позові  ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що сторонами фактично не встановлено порядку користування спірним житловим приміщенням, у зв`язку з неприязними стосунками, при цьому, метраж житлової площі спірної квартири не дозволяє виділити позивачці та її малолітньому сину окрему житлову кімнату без порушенням житлових прав інших зареєстрованих осіб у вказаному житловому приміщенні, в тому числі, малолітніх. Крім того, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» не має повноважень укласти з позивачкою окремий договір найму житлового приміщення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та постановити нове рішення яким розділити особовий рахунок на квартиру з укладенням окремих договорів найму у відповідності з встановленим порядком користування у співвідношенні 2/7 частини всіх комунальних витрат за ОСОБА_1 та 5/7 частин всіх комунальних витрат за ОСОБА_3 Зобов`язати КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва" укласти окремий договір найму житлового приміщення на ізольовану житлову кімнату площею 9,4 кв.м.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано  з Шевченківського районного суду м. Києва вищезазначену цивільну справу № 761/9352/15-ц.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції та апеляційний суд ухвалили судові рішення з порушенням норм матеріального права, бо суди не застосували норм права, що підлягали застосуванню та висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. 
Скаржник вказує, що судами не взяті до уваги ст.63 та ст.104 Житлового кодексу відповідно до яких наймач житлового приміщення не може вимагати встановлення порядку користування житловим приміщенням, власником якого він не є. 
Суд помилково застосував до спірних правовідносин норми Цивільного кодексу та не застосував норми ст.104 Житлового кодексу і не врахували правової позиції Пленуму Верховного суду України викладеній в пункті                    16 Постанови №2 від  12 квітня 1985 року, оскільки член сім`ї наймача вправі вимагати укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, яка припадає на нього може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст.63 Житлового кодексу.  
Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу
У запереченнях до касаційної скарги, поданих у  липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідач просить відхилити касаційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної без змін, як законні і обґрунтовані. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 11 січня 1978 року отримала ордер на вселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_5 , її чоловік ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 11).
Встановлено, що в спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано сім осіб, а саме: сторони по справі: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та малолітні: ОСОБА_4 , 2000 р.н., ОСОБА_11 , 2013 р.н. та ОСОБА_12 , 2014 р.н. (а.с. 82).
Розпорядженням Управління справами національної академії наук України № 294 від 10 лютого 1997 року у спільну власність ОСОБА_5 передано квартиру АДРЕСА_1 , яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02липня 2015 року було визнано недійсним (а.с. 13, 20-24).
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року набуло чинності, а тому квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади Святошинського району                      м. Києва.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно частини першої статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Відповідно до частини першої статті  104 ЖК України, член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.
Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення: кухня, коридор, комора тощо,                         (ч. 1 ст. 63 ЖК України).
Так, у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК Української РСР суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.
Оскільки, судом першої та апеляційної інстанції встановлені фактичні обставини справи, а саме, що між сторонами фактично не встановлено порядку користування спірним житловим приміщенням, у зв`язку з неприязними стосунками, при цьому, метраж житлової площі спірної квартири не дозволяє виділити позивачці та її малолітньому сину окрему житлову кімнату без порушенням житлових прав інших зареєстрованих осіб у вказаному житловому приміщенні, в тому числі, малолітніх, суд першої та апеляційного суду дійшли вірного висновку, що підстав для задоволення вимог про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . 
Суди правильно визначили частки жилої площі в спірній квартирі, що припадає на кожного з мешканців. Оскільки в квартирі немає кімнати, площа якої відповідає часткам її та сина, визначення порядку користування квартирою та зміна умов договору найму є неможливим.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосував норми матеріального права та послався на положення                      ст. 63, 64, 104 ЖК України,повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що позивачки не позбавлена права звернутися з позовом для захисту свого права, шляхом вселення її та малолітнього сина  в спірну квартиру. 
Інші викладені в касаційній скарзі доводи, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України  передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада                   2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 2 березня                          2017 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                            В. М. Сімоненко
 
                                                                                     С. Ю. Мартєв
 
                                                                                     Є. В. Петров