Постанова
Іменем України
03 жовтня  2019 року
м. Київ
справа № 628/853/16-ц
провадження № 61-20858св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,                    Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», яка підписана представником Міщенком Андрієм Леонідовичем, на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року у складі судді Клімової С. В. та на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Котелевець А. В., Піддубного Р. М., 
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») про визнання правочину недійсним та застосування реституції.
Позов обґрунтовано тим, що29 червня 2015 року між ОСОБА_1 та 
ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № Д01033, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання придбати предмет лізингу та передати його у користування позивачеві у строк та на умовах, визначених договором, а останній зобов`язувався сплачувати лізингові та інші платежі, передбачені договором, а також прийняти предмет лізингу в користування. Відповідно до пункту 1.1 договору, предметом фінансового лізингу за вказаним правочином є транспортний засіб, а саме: автомобіль Тойота Королла. 
Пунктом 8.2 спірного договору передбачено, що укладаючи договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 12 888,89 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 290 000,00 грн з урахуванням ПДВ. 
Позивач у момент укладання договору сплатила на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 90 000,00 грн в якості першого лізингового платежу за договором та вважала, що вказаний платіж є авансовим і складає 50% від вартості предмета лізингу. Проте, отримавши квитанцію на оплату наступного лізингового платежу, позивачеві повідомлено, що попередній платіж був здійснений в якості комісійної винагороди за укладання договору (так званий «Адміністративний платіж») і у випадку дострокового розірвання договору такий платіж, згідно з пунктом 12.1 договору поверненню не підлягає. 
Унаслідок зміни обмінного курсу гривні до долару загальна вартість договору значно зросла, а тому є невигідною для лізингоодержувача, що на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про несправедливість умов договору. 
Крім того, як на підставу визнання договору фінансового лізингу недійсним, ОСОБА_1 посилалася на відсутність нотаріального посвідчення правочину, що є порушенням норм законодавства, оскільки позивач, як сторона договору фінансового лізингу, є фізичною особою, а тому цей договір повинен бути обов`язково нотаріально посвідченим.
Посилаючись на зазначене, просила суд:
- визнати недійсним договір фінансового лізингу № ДО1033, укладений 
29 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна»;
- стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 90 000,00 грн, сплачені в якості першого лізингового платежу за спірним договором.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір № Д01033 від 29 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна».
Стягнуто з ТОВ «Євролізинг України» на користь позивача 90 000,00 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спірний договір фінансового лізингу укладений без додержання нотаріальної форми, за своєю природою не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому відповідно до вимог частини першої статті 215, частини першої статті 203 ЦК України та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наявні правові підстави для визнання договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
27 грудня 2016 року ТОВ «Євролізинг України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, яка підписана представником Міщенком А. Л., у якій просить скасувати рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області 
від 06 грудня 2016 року і ухвалити нове судове рішення , яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили норми законодавства, що були застосовані до договору, зокрема, не звернули правової уваги на те, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством - Законом України «Про фінансовий лізинг».
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним, оскільки цивільно-правовий договір між сторонами було укладено після досягнення згоди щодо істотних умов правочину, а тому позивач усвідомлювала всі особливості і ризики, притаманні договору лізингу.
Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що сторони не погодили і не підписали Додаток № 3, в якому зазначається порядок сплати лізингових платежів, який, на думку судів, є істотною умовою договору, є передчасним, оскільки підписання цього додатку можливе на початку другого лізингового періоду, після сплати лізингоодержувачем необхідних платежів, у тому числі авансового, з укладанням акту прийому-передачі предмета договору.
Апеляційний суд помилково посилався на відсутність у ТОВ «Євролізинг України» ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, оскільки товариство отримало довідку про взяття на облік юридичної особи, видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а тому наявність ліцензії не є обов`язковою.
Крім того, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин статей 628, 799 ЦК України, якими передбачено нотаріальне посвідчення договорів, є безпідставними, оскільки нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу може відбуватися у добровільному порядку за вимогою однієї зі сторін правочину.
Доводи інших учасників справи
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу подано не було.
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2017 року зупинено виконання рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
Справу № 628/853/16-ц передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україникасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду 
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши всі аргументи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи
29 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ « Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № Д01033, відповідно до умов якого лізингодавець взяв на себе зобов`язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу у строк та на умовах, визначених договором, а останній зобов`язувався сплачувати лізингові та інші платежі, передбачені договором, а також прийняти предмет лізингу в користування. (а.с. 12-23).
Відповідно до пункту 1.1 договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даному пункті та у специфікації (додаток №2 договору), а саме: автомобіль Toyota Corolla, комплектації Active (а.с. 12).
Згідно з пунктом 8.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 12 888,89 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання договору відповідно до обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 290 000,00 грн з урахуванням ПДВ 
(а.с. 17).
Відповідно до пункту 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовилисяя та беруть на себе зобов`язання, до купівлі транспортного засобу підписати Додаток № 3 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.
Пунктом 7 договору передбачено особливості страхування предмета лізингу та встановлено, що компанія страховика обирається саме лізингодавцем.
Відповідно до пункту 10.15 договору у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5( п`яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
Крім того, відповідно до пункту 12.1 спірного договору у випадку його розірвання за ініціативою лізингоодержувача, сплачений ним адміністративний платіж лізингодавцем поверненню не підлягає.
На виконання вищевказаного договору, 29 червня 2015 року ОСОБА_1 сплатила ТОВ «Євролізинг Україна» суму в розмірі 90 000,00 грн в якості авансового платежу за договором № Д01033 за транспортний засіб - автомобіль Тойота Королла, що підтверджується копією квитанції 
від 29 червня 2015 року (а.с. 9).
Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.
До відносин, пов`язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.
За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.
Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України 
від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.
Судами встановлено, що договір фінансового лізингу № Д01033, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна», не підлягав нотаріальному посвідченню, а тому доводи касаційної скарги про те, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу може відбуватися у добровільному порядку за вимогою однієї зі сторін правочину, не заслуговують на увагу та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме: статтями 628, 799, 806 ЦК України, а також пунктом 3.12 Наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», відповідно до якого договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».
Колегія суддів не бере до уваги посилання касаційної скарги на те, що суди безпідставно вважають, що лізингодавець повинен мати ліцензію, з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Таким чином, враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України, суди дійшли правильного висновку про те, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Євролізинг Україна» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи та отримання відповідних ліцензій.
Разом із тим, відповідачем не було надано доказів наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності. 
Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Так, згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Крім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
За змістом частини шостої цієї норми у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Судами встановлено, що договір фінансового лізингу № Д01033 не містить усіх істотних умов, що індивідуалізують предмет лізингу. Зокрема, сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) транспортного засобу, остаточно не визначилися з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як додаток № 3, але до договору не додається.
Відповідно до пункту 10.1 спірного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7 %. 
Судами встановлено, що такий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що вказане є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав у момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.
Таким чином, посилання касаційної скарги на те, що договір між сторонами було укладено після досягнення згоди щодо істотних умов правочину, а тому позивач усвідомлювала всі особливості і ризики, притаманні договору лізингу, не заслуговують на увагу суду.
Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права і обґрунтовано дійшли висновку про те, що в спірному договорі фінансового лізингу передбачено можливість лізингодавця не повертати адміністративний платіж, здійснений споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір; договір укладено без погодження конкретного постачальника (продавця) транспортного засобу, сторони остаточно не визначилися з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який у договорі неодноразово згадується як додаток № 3, але до договору не додається; спірний договір не передбачає можливості лізингоодержувача обирати продавця та товар за вигідною для нього ціною; лізингоодержувач позбавлений права обирати компанію страховика, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначені умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, договір фінансового лізингу не підлягав нотаріальному посвідченню, а ТОВ «Євролізинг Україна» усупереч вимог законодавства не надано суду доказів наявності ліцензії, що є правовою підставою для визнання договору недійсним. 
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача 90 000,00 грн, оскільки вони були сплачені на виконання нікчемного правочину.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», яка підписана представником Міщенком Андрієм Леонідовичем, залишити без задоволення.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                           А. А. Калараш 
       
В. М. Сімоненко
 
С. П. Штелик