Постанова
Іменем України
 
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 202/1640/15-ц
провадження № 61-36258св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.
 
учасники справи:
позивач-відповідач -Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач-позивач -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду                         м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року у складі судді Бєсєди Г. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П.,  
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», 04 квітня 2007 року укладено кредитний договір № DNL0AE00006589,   відповідно   до   якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11 264,30 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому кредитним договором. Банк свої зобов`язання виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором, однак останній несвоєчасно сплачував кредит, відсотки, а також інші витрати, відповідно до умов договору. Станом на 11 грудня 2014 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 року на загальну суму 27 945, 66 євро, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з позичальника.
У вересні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій з продажу заставного майна у спосіб непередбачений законом та нарахування заборгованості за кредитним договором після погашення кредиту неправомірними.
Зустрічний позов мотивований тим, що кошти за кредитним договором він отримав для придбання автомобіля марки «Мерседес Бенц», який в подальшому, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором був наданий у заставу банку. На виконання умов договору він своєчасно повідомив банк про технічну поломку вищезазначеного авто, після чого йому запропоновано з`явитися до ПАТ КБ «ПриватБанк», де пізніше, порушивши умови кредитного договору, працівниками банку вилучено авто, яке перебувало у заставі для його наступної реалізації та погашення заборгованості. Працівники банку повідомили його про те, що суми отриманої внаслідок реалізації автомобіля буде достатньо для повного погашення кредиту, однак відмовились видавати відповідні документи на підтвердження цього. Пізніше виявилось, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не реалізував вилучене майно, а після довгострокової експлуатації виставив на продаж, зазначивши вартість, що не відповідає ринковій вартості автомобіля на час вилучення. Вважає, що представниками ПАТ КБ «ПриватБанк» пошкоджено заставне майно, що підтверджується протоколом огляду від 01 березня                        2008 року. Вказує, що станом на листопад 2008 року заборгованість за кредитом була погашена внаслідок реалізації ПАТ КБ «ПриватБанк» заставного майна. Просив визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» з продажу автомобіля марки «Мерседес Бенц» 1997 року, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак (далі - ДНЗ) НОМЕР_2 у спосіб, не передбачений законом, та нарахування заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2007 року                                                № DNL0AE00006589 неправомірними.
 
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня               2017 року позов банку задоволено частково; стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором                              від 04 квітня 2007 року № DNL0AE00006589 в розмірі 10 521,17 євро, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 4 123,92 євро, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 5 640,29 євро, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 756,96 євро, та заборгованості по пені в розмірі 50 000,00 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи частково позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» надав докази, в тому числі розрахунки, що підтверджують заборгованість ОСОБА_1 Банк зарахував грошові кошти, отримані в результаті реалізації заставного майна в розмірі 6 648,85 євро та направив їх на погашення суми заборгованості за тілом кредиту, однак зазначеної суми було недостатньо для погашення всіх складових заборгованості. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 , звернувшись до суду саме з такими позовними вимогами, обрав вказаний спосіб захисту своїх цивільних прав, який не передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»відхилено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору. Тому апеляційний суд дійшов висновку про залишення рішення суду  першої інстанції без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                         (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити, а зустрічний позов задовольнити. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
21 вересня 2018 року справу № 202/1640/15-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
02 жовтня2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову не врахували того, що особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що заставний автомобіль було реалізовано банком у спосіб не передбачений законом. Крім того, не враховано судами, що автомобіль придбано частково за кредитні кошти, а частково за особисті кошти позивача за зустрічним позовом. Вказує, що дії банку з вилучення заставного автомобіля позбавили ОСОБА_1 прибутку, та, як наслідок, можливості погашати кредитну заборгованість.
Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Установлено, що 04 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNL0AE00006589, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11 264, 72 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 14 % від суми виданого кредиту.
Згідно із пунктом 7.1. кредитного договору банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 04 квітня 2007 року по 04 квітня 2012 року.
Відповідно до пункту  4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань з погашення кредиту, передбаченого пунктами 2.2.2., 2.2.3., 7.5 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.
Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору він набуває чинності з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором. Договір в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту набуває чинності з моменту підписання обома сторонами.
Відповідно до пункту 7.4. кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1., 2.2.4, 2.3.3. договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2.09 % на місяць розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Згідно із пунктом 7.1. кредитного договору періодом сплати слід вважати період з 21 по 28 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 250,29 євро для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. 
04 квітня 2007 року у забезпечення виконання позичальником зобов`язань між сторонами укладено договір застави рухомого майна, предметом якого є автомобіль марки «Мерседес Бенц» 308D, 1997 року випуску, Автобус-D, номер кузова НОМЕР_1 , ДНЗ НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 . 
У матеріалах справи міститься повідомлення, у якому у зв`язку із порушенням термінів виконання зобов`язань за кредитним договором банк вимагав від ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 807,53 євро, з яких 605,73 євро прострочена заборгованість, в строк                                       до 16 листопада 2007 року, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. Указане повідомлення ОСОБА_1 отримав                                 05 листопада 2007 року, що підтверджується його підписом.
05 листопада 2007 року ОСОБА_1 передав банку заставний автомобіль та доручив передати його на реалізацію за ринковою вартістю і направити отримані кошти на погашення заборгованості, про що було складено відповідний акт.
Матеріали справи містять довіреність від 15 листопада 2007 року (посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т. Є. строком на 3 роки), якою   ОСОБА_1 уповноважив              ОСОБА_2 на право керування та розпорядження автомобілем марки «Мерседес Бенц».
04 листопада 2008 року заставний автомобіль банком було реалізовано.
04 листопада 2008 року відповідно до розрахунку заборгованості, виписок з рахунків, сума в розмірі 6 648,85 євро, що була отримана в результаті продажу банком заставного автомобіля, направлена на погашення суми заборгованості за тілом кредиту.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості банк надав розрахунок заборгованості станом на 11 грудня 2014 року та просив стягнути                   27 945,66 євро з яких: заборгованість за кредитом - 4 123,92 євро, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 5 640,29 євро, заборгованість по комісії за користування кредитом - 756,96 євро, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у сумі - 17 424, 49 євро.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до змісту статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Застосовуючи наведені норми права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі                                № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі                     № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив термін повернення кредиту, передбачений кредитним договором. Кредитний договір припиняє свою дію з дати, до якої має відбутися дострокове погашення кредиту позичальником. Після припинення дії кредитного договору у кредитора відсутні підстави для нарахування процентів і пені.
Повідомлення про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором у розмірі 10 807,53 євро, з яких 605,73 євро прострочена заборгованість ОСОБА_1 отримав 05 листопада 2007 року, однак суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд стягнув заборгованість за кредитним договором станом на 11 грудня 2014 року року без урахування факту припинення кредитного договору внаслідок зміни його строку банком. 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк чи споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Однак, суди попередніх інстанцій на вказані норми закону уваги не звернули та стягнули заборгованість за комісієюу розмірі 756,96 євро. 
З урахуванням зміни кінцевого строку виконання зобов`язань за кредитним договором, суди належним чином не з`ясували дійсний розмір заборгованості позичальника перед банком з урахуванням указаних норм закону, зміни строку виконання зобов`язання, не встановили чи існує така заборгованість з урахуванням суми від реалізації заставного автомобіля. 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
У частині вирішення вимог зустрічного позову Верховний Суд дійшов висновку про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Установлено, що ОСОБА_1 добровільно передав заставний автомобіль, що підтверджується заявою ОСОБА_1 та актом прийому автомобіля заставодавця від 05 листопада 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 передав та доручив банку реалізувати його за ринковою вартістю і направити отримані кошти на погашення заборгованості. 
Відповідно до частини третьої статті 214 ЦК відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.
ОСОБА_1 15 листопада 2007 року підписав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округо Орловою Т.  Є., строком на три роки, якою ОСОБА_2 надано право розпорядження та керування автомобілем «Mersedes - Benz». 
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 відкликав вказану довіреність у встановленому законом порядку (відповідно до частини третьої статті 214 ЦК України), а представники банку протиправно використовували вказане авто. 
Також відповідачем не доведено, що ним передано заставне майно для реалізації представниками ПАТ КБ «ПриватБанк» за ціною, що повністю покриє суму заборгованості за кредитним договором. 
Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_1 обрав спосіб захисту своїх цивільних прав, який не передбачений статтею 16 ЦК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог банку за первісним позовом, підлягають скасуванню, а справа у цій частині направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду справи суду необхідно з`ясувати дійсний розмір заборгованості позичальника перед банком з урахуванням зміни строку виконання зобов`язання, встановити чи існує така заборгованість з урахуванням суми від реалізації заставного автомобіля, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з`ясованих обставин справи.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічного позову суд касаційної інстанції залишає без змін, оскільки відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи, в частині вирішення вимог первісного позову, на новий розгляд до суду першої інстанції, а в частині вирішення вимог зустрічного позову - залишенню оскаржуваних судових рішень без змін, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня                   2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року в частині позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня               2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2017 року в частині зустрічного позову  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій з продажу заставного майна у спосіб непередбачений законом та нарахування заборгованості за кредитним договором після погашення кредиту неправомірними, -залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. О. Кузнєцов
 
Судді:                                                                                               В. С. Жданова
 
                                                                                                          В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                          С. О. Карпенко
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук