Постанова
Іменем України
 
30 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 222/1733/17
провадження № 61-42400св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Нива», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 02 квітня 2018 року у складі судді Подліпенця Є. О. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 11 липня 2018 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Попової С. А., Ткаченко Т. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Нива» (далі - ТОВ «Нова Нива») про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ДН № 115768 від 06 жовтня 2004 року належить земельна ділянка площею 8,3943 га, кадастровий номер 1421785000:05:000:0697, що розташована на території Новокраснівської сільської ради Нікольського району Донецької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
18 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Нова Нива» укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), згідно з яким вона передала земельну ділянку відповідачу. 
Позивач вважала цей договір незаконним, оскільки він укладений на строк 99 років, що не передбачено законом про оренду землі; договір є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладення якого не допускається згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України. 
Позивач просила визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 18 березня 2013 року щодо земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер 1421785000:05:000:0697.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 02 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Нова Нива» є підприємством, яке займається сільськогосподарським товаро-виробництвом; при укладенні договору сторони діяли вільно та і позивач розуміла значення укладеного договору; договір зареєстровано в установленому законом порядку; строк користування земельною ділянкою узгоджено сторонами; доказів того, що при укладенні договору сторони мали на увазі договір оренди, або мали на меті приховати договір купівлі-продажу, суд позивач не надала.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 11 липня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач довела, що правочин є удаваним та укладався саме як договір купівлі-продажу за формою та змістом; позивача позбавили права на земельну ділянку; договір емфітевзису є окремою формою договору оренди земельної ділянки та має аналогічну ціль; у договорі відсутні ряд істотних умов.
У листопаді 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ТОВ «Нова нива» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 06 жовтня 2004 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 8,3943 га, кадастровий номер 1421785000:05:000:0697, що розташована на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що також не заперечується сторонами.
18 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Нова Нива» було укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Згідно з умовами договору ОСОБА_1 передала ТОВ «Нова Нива» право володіння та право цільового використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новокраснівської сільської ради Нікольського (Володарського) району Донецької області, площею 8,3943 га, кадастровий номер 1421785000:05:000:0697, зберігаючи за собою право розпорядження нею.
Відповідно до пунктів 1.4, 1.5 договору земельна ділянка передається емфітевту з метою виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення відповідної виробничої інфраструктури. За емфітевтом на період дії цього договору закріплюється право повного і виключного володіння і користування земельною ділянкою.
Згідно з пунктом 2.1 договору емфітевт сплачує власнику плату за користування емфітевтичним правом завчасно за 99 років в розмірі 70 000,00 грн.
Пунктом 3.1 договору передбачено, що сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на строк 99 років.
Цей договір було зареєстровано у Реєстраційній службі Володарського районного управління юстиції Донецької області 01 квітня 2013 року № 686187 (а. с. 18-19). 
23 квітня 2013 року ОСОБА_1 . отримала від ТОВ «Нова Нива» за користування емфітевтичним правом грошові кошти в сумі 70 000,00 грн (а. с. 57).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 102-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.
Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором (стаття 408 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Під час вирішення спорів щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або для забудови (суперфіцій) суди мають виходити з того, що згідно зі статтею 102-1 ЗК України право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для сільськогосподарських потреб або для забудови відповідно до ЦК України.
Підставою для виникнення права користування чужою земельною ділянкою для забудови може також бути заповіт. З урахуванням вимог ЗК України укладення таких договорів, їх умови, строки та права і обов`язки сторін за ними, а також підстави припинення регулюються главами 33 і 34 ЦК України.
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови може бути припинено за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.
За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки  сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати  інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють  цей  правочин. Якщо  правочин,  який  насправді вчинено,  суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
Встановивши, що зі змісту договору емфітевзис вбачається, що договір має відомості про те, що власник земельної ділянки - ОСОБА_1 , виявила бажання передати ТОВ «Нова Нива» у користування земельну ділянку для сільськогосподарських потреб, а товариство погодилося прийняти цю земельну ділянку для використання з метою виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення відповідної виробничої інфраструктури, та за погодженням сторін договір укладений на 99 років, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач довела, що правочин є удаваним та укладався саме як договір купівлі-продажу за формою та змістом не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається із змісту оспорюваного договору, ОСОБА_1 (власник) передала ТОВ «Нова Нива» (емфітевт) право володіння та право цільового використання земельної ділянки (емфітевтичне право) сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому зберігаючи за собою право розпорядження нею. Отже, беручи до уваги, що позивач укладаючи договір щодо належної їй земельної ділянки не втратила право власності на неї, а передала лише дві складових частини права власності, цей договір не може вважатися договором купівлі-продажу і до нього не можуть застосовуватися норми права, що регулюють правовідносини купівлі-продажу земельної ділянки.
Також безпідставними є доводи скарги про те, що договір емфітевзису є окремою формою договору оренди земельної ділянки та має аналогічну ціль, оскільки пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України, а орендні відносини щодо земельної ділянки регулюються іншими положеннями діючого законодавства. Таким чином, посилання позивача на невідповідність законодавству оспорюваного договору в частині визначення строку його дії та відсутності обумовленості в ньому посилання про сплату орендної плати та її індексацію є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
Можливість одного й того самого майна (речі) - земельної ділянки, за певних обставин виступати як предмет договору емфітевзису або як об`єкт оренди, зазначений у статті 15 Закону «Про оренду землі», не є підставою для ототожнення правовідносин, що виникають на підставі договору емфітевзису, правовідносинам, пов`язаним з орендою, які регулюються іншими нормами законодавства.
Інші доводи касаційної скарги про те, що позивача позбавили права на земельну ділянку, а у договорі відсутні ряд істотних умов також не знайшли свого підтвердження та не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.
При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Володарського районного суду Донецької області від 02 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 11 липня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ю. Мартєв 

                                                                                                          Є. В. Петров

                                                                                                          В. М. Сімоненко